Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Když v roce 1980 uvedl Stanley Kubrick do kin kontroverzní a svébytný přepis „Osvícení“ Stephena Kinga, začal zvažovat námět pro svůj další projekt. Z původně zamýšleného snímku o Holocaustu se nakonec vyloupl záměr natočit film o Vietnamu. Kubricka zaujala novela „The Short-Timers“ od Gustava Hasforda, ale cesta od textu k filmu trvala ještě předlouhých sedm let. V roce 1987 se však na plátna kin dostal válečný snímek, který naplno potvrdil status Stanley Kubricka jako tvůrce překračujícího pravidla žánrů a vtiskujícího přísnou vizuální estetiku libovolně definované látce.
Nejnižší formy života na zemi
Full Metal Jacket – typ vojenské kulky a film o proměně lidské mysli v chladný a precizně naprogramovaný stroj na zabíjení. Zatímco většina válečných filmů uvažuje o svých hrdinech v kategoriích individuality, Kubrickův snímek je především o proměně jedince v subjekt podřízený brutální vojenské moci. Víc než třetinu filmu tvoří výcvik jednotky Marine Corps na Parrise Island. V podmanivém rytmu dlouhých nájezdů kamery a zupácké dikce se vyjevuje tak často opomíjený bod války – vojákem se člověkem nerodí, vojákem se člověk stává. Brutální formátování individuality se působivě zpřítomňuje absencí „civilních dialogů“. Takřka půl hodiny na diváka doráží zvířecké hulákání seržanta Hartmana a precizně nasvícené a rytmizované záběry lidské smečky, která svým otupělým pohybem evokuje tlupu primátů z úvodu Vesmírné Odysey.
Charaktery nejsou vykresleny ostře, jejich jedinečnost se zjevuje v malých odchylkách z neprůstřelné disciplíny mariňáckého drilu – vojín Joker jedinkrát vybočí z lajny „yes sir / no sir“ pokusem o ironii, jemu a vojínu Kovbojovi je v úvodní pasáži snímku připsán jediný „normální“ dialog (příhodně na záchodech), vojín Pyle bije do očí svou neohrabaností… Jinak si „Full Metal Jacket“ nemilosrdně podmaňuje neúprosná kadence a hýkavý zpěv herce Lee Ermeyho, v civilu mimochodem skutečně výcvikového instruktora. Právě střet jím ztvárněného Hartmana a vojína Pyla je nosným prvkem první části Kubrickovy krvavé a depersonalizované eseje. Nahlouplý Pyle se stává dokonalou nádobou, ve které se fráze a militantní katechismy zabydlí až do fáze naprostého fanatismu a ztráty soudnosti. Kamera chladně sleduje smečku budoucích zabijáků a stále více pozornosti dopřává děsivě prázdnému pohledu obrovitého Pyla. Je to právě on, kdo jako první názorně demonstruje, kam vede ztráta identity.
These are the great days we´re living, bros!
Strohá „khaki“ lyrika a citelná odlidštěnost dialogů i vztah mezi postavami zůstává definujícím rysem „Full Metal Jacket“ i ve druhé části, která se odehrává v pekle Vietnamu, v okolí města Hue. Ironický smíšek Joker si uchovává svůj poloviční nadhled nad šílenstvím, když slouží jako reportér Hvězd a pruhů. Film však i této postavě zarputile odpírá cokoli, co by jí přiblížilo běžnému vkusu a podbízivosti. Muž v helmě s nápisem „Born to Kill“ a znáčkem Peace na vestě by měl z podstaty ztělesňovat paradox člověka/válečníka, nést plamen humanity, ale v důsledku jen beznadějně zapadá do krvavých jatek války. Války, která nemá lepší opodstatnění než to, které vyřkne anonymní plukovník nad hromadným hrobem vietnamských civilistů: „uvnitř každého žluťase je Američan, který se snaží prokopat ven“. Na rozdíl od Stonea a jeho „Čety“ se Kubrick nesnaží hledat ve válce její podmanivou, intoxikující látku, onen primitivní tep, který strhuje mužskou duši do víru amoku. Válka je z pohledu „Full Metal Jacket“ nesmyslným divadlem, obřadně zinscenovanou fraškou o smrti, zrůdným baletem ideologií zcela vygumovaných duší, pro něž je puška víc než žena a vlastní život vyzývavým nápisem na helmě.
Úměrně k tomu Stanley Kubrick nehledá ani v opulentních válečných výjevech nic z „krásné destrukce“. Na rozdíl od obvyklejší džungle volí jako dějiště války město a jeho rozvrácenou strukturu mistrně využívá v působivém výtvarném řešení. Kamera Douglase Milsona i nadále holduje především dlouhým nájezdům, které jednak vtahují do bitevní scenérie, ale zároveň ironicky glosují jakoukoli mediální prezentaci války. Kubrick chce divákovi připomenout iluzi, zprostředkovanost a potencionální zmanipulovanost obrazu, proto unikátně pracuje s motivem válečného zpravodajství. Sám Joker jde do bitvy jako korespondent, čili svědek a filmem nás provázejí jeho suché žurnalistické fráze (jaký rozdíl oproti cituplným a hloubavým dopisům Chrise z „Čety“!). Po tuhé bitvě o Hue se objevuje na scéně vojenský filmový štáb a pohyb jeho „dokumentární“ kamery se výsměšně synchronizuje se skutečnou kamerou filmu. Pozoruhodná je i skladba soundtracku Vivian Kubrick, která použila tařka výhradně oficiální popové šlágry a vyhnula se tradičním protestsongům – o to skvostněji vyzní závěrečná „Paint It Black“ od ROLLING STONES. „Full Metal Jacket“ tak není jen film o proměně člověka ve vraždící bestii, ale i filmem o manipulaci a ošidnosti reprezentace války. Odtud lze snad vysvětlit záměrnou sterilitu a odstup, který vystihuje způsob práce s postavami a jejich emocemi.
Zatímco Stoneova „Četa“ zasahuje jako ryzí poselství protiválečné ideologie, Kubrickova hra je mnohem méně průhledná. „Full Metal Jacket“ nevydírá a nepodsouvá názor. Celkové pojetí snímku sugeruje vzorce vojenského drilu a odlidštění, ale i pokřivené svědectví, které kdykoli může přerůst v manipulaci. Stanley Kubrick tak nenatočil „jen“ film o vietnamské válce či film o vztahu člověka a války, ale komplexní, provokativní a sofistikovaný snímek o samé podstatě našeho fascinovaného „zírání“ na válku. Vietnam se tu stává více či méně metaforickým prostorem pro univerzální výjev zápasu člověka o identitu ve světě, který pozbyl jakýchkoli rysů normality a v dějinách, které pozbyly jakýkoli racionální smysl. Mistrovské a provokující dílo, nezávisle na politickém kontextu.
Chladný a odlidštění pohled na proměnu člověka v předmět, na šílenství války a též na zprostředkování válečného konfliktu v médiích. Úměrný Kubrickově obsesi přísným drilem obrazu film zrůdně krásný a mrazivě přesný. Jeden z nejlepších a nejprovokativnějších válečných snímků vůbec.
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 1987 Vydavatel: Warner Bros. Stopáž: 116 min.
FULL METAL JACKET
[USA 1987]
Režie: Stanley Kubrick Kamera: Douglas Milsome Scénář: Stanley Kubrick + Michael Herr + Gustav Hasford Hudba: Vivian Kubrick Hrají: Matthew Modine, Vincent D'Onofrio, Adam Baldwin, R. Lee Ermey, Dorian Harewood, Arliss Howard, Ed O'Ross, John Terry, Stanley Kubrick, David Palffy, Vivian Kubrick a další
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.