Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Štyri roky uplynuli, odkedy Francúzi HACRIDE oslovili prívržencov metalovej alternatívy a tým povestným rozhodujúcim tretím albumom sa vyštverali tam, odkiaľ sa má pozerať na klaňajúci sa zástup niekde dole.
Skladby v ušiach rástli a časom nie a nie stratiť na pôvabe. V našich slúchadlách a vo všeobecnom povedomí zasvätených sa udržali vďaka pútavému súdržnému materiálu, ktorý vznikol neobvykle epickým uchopením paradoxne na prvý pohľad ničím pozoruhodného, a pritom v podstate nezaraditeľného metalu, kde veľké labely obvykle z bezmocnosti použijú nálepku „progressive“.
Od vydania „Lazarus“ sa pár vecí zmenilo. Bubenícka stolička a mikrofón zmenili majiteľa a HACRIDE podpísali novú zmluvu s Indie Recordings. Pokiaľ však kolega Dalas pred štyrmi rokmi hovoril o „prekvapivo pestrej a organickej hudobnej mozaike“, v tomto zmysle line-upové zemetrasenia hudbu samotnú nijako negatívne nepoznačili.
Lenže na vysoký štandard u vami ostro sledovaných vlakov si zvykáte rýchlo, život je jednoducho pes. A tak možno len to „prekvapenie“ už budeme musieť prirodzene z uvedenej citácie zmazať. I keď... kdesi v skrytej zložke hlavy si ho ešte podržte.
Žabožrúti pri letmom, cca štyridsaťminútovom pohľade svoj hudobný prejav zdanlivo zdynamizovali. Bude to však aj o všetkých tých ľuďoch „za kamerou“, ktorí urobia kvantum roboty a napokon sa len mihnú v nikým nesledovaných záverečných titulkoch – šikovní strihači, napríklad.
Vôbec nespochybňujem „Lazarove“ dlhometrážne eposy, no napriek tomu, že pätnásťminútová „To Walk Among Them“ je zároveň prudko požívateľným unikátnym best-of všetkého zaujímavého, čo HACRIDE vytvorili, novinka sa počúva azda najlepšie v histórii kapely aj vďaka tomu, že skladby tu majú v priemere päť minút a pútavé momenty sa koncentrujú na citeľne menšej ploche.
Za mikrofónom sa tiež trochu vyjasnilo. Novic Luis Roux je síce najmä v expresívnejších vokálnych linkách so svojím predchodcom pomerne zameniteľný a v „hardcorovo“ nasratých momentoch akoby oboch jedna mater mala. Výrazne však navrch získava v čistých spevoch, kde (pri všetkej úcte k Samuelovi Borreauovi) sa zdá byť intonačne kvalifikovanejší. Vďaka tomu nové skladby získavajú na spevnosti, akú v minulosti od HACRIDE nebolo možné očakávať („Strive Ever To More“). Na druhú stranu, nikto to ani v ich hudbe neočakával a nehľadal. Pri tak nejak nepredpokladanej chytľavosti refrénov autor odkazuje na koniec druhého odseku recenzie.
HACRIDE do kotla hádžu ingrediencie, ktoré pravidelný návštevník tohto webu bude kvitovať. Sú to typicky výbušné disonantné pasáže, ktoré aj na štvrtom albume zatraktívňujú dianie svojou prieraznosťou, pretože sú dosť „metal“. Tie sú prekladané pútavými akustickými a melodickými zábleskami, lebo tu a tam už by to bolo príliš „metal“. Na albume možno nájsť aj chirurgicky presné tupé bicie a hrubý štrk prepadávajúci pomedzi struny, keď sa niekdajší „Phenomenon“ obrodí v naliehavom, svalovú hmotu postupne naberajúcom marši „Synethesia“. A k tomu tiež zvukový šat, ktorý z novinky robí atraktívny kus onej už minule spomínanej metalovej moderny - to všetko zvyšuje novinke fešákov z Poitiers šancu na trhu.
„Back To Where You´ve Never Been“ je príťažlivý vo svojej nepredpokladanej, okamžitej čitateľnosti. V nadväznosti na to je viac chytľavý, viac user-friendly a menej vhodný pre inteleguánov, ktorí by si svojím vkusom a zmyslom pre hudobnú „vyššiu matematiku“ chceli niečo dokazovať. Ak to má byť jediná daň za takto kaloricky výdatné nahrávky, poďme si s nimi vytrieť zadky.
HACRIDE po štyroch rokoch. Dosť dobrí na to, aby ste si na konci jednoducho museli dať druhý nášup. Zároveň však podvedome tušíte, že väčšia stopáž by dielu ublížila.
1. Introversion
2. Strive Ever To More
3. Synethesia
4. Overcome
5. Edification Of The Fall
6. To Numb The Pain
7. Ghosts Of The Modern World
8. Requiem For A Lullby
Diskografie
Back To Where You've Never Been (2013) Lazarus (2009) Amoeba (2007) Deviant Current Signal (2005) Cyanide Echoes (demo) (2003)
DALŠÍ INFORMACE
Datum vydání: Pátek, 19. dubna 2013 Vydavatel: Indie Recordings Stopáž: 41:00
Moderní metal,který má hlavu a patu a nepůsobí zbytečně progresivně a rozháraně.Sice je novinka od Hacride úplně prostá emocí a atmosfery,ale zase na druhou stranu technicky je to opravdu přijemné,hlavně žádným směrem NEPŘEHNANÉ(to je pro mě u tohoto žánru klíčové,nepřehnat to s progresí a nebo naopak s groovy recyklovanými riffy jako třeba obojí činí Gojira) a místy i docela chytlavé.Velmi dobrá práce
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.