Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Neútěšná, nehostinná, jinozemská krajina Islandu příliš neasociuje slovo „úrodný“, ale jakmile přerámujeme z agrikultury na extrémní metal, je rázem všechno jinak. Podobně jako tamní filmový průmysl, i islandská metalová scéna produkuje další a další talenty, které dokáží spojit drsnost se svébytnou poezií ostrova, kde je všechno tak blízko, a přesto tak daleko.
HELFRÓ jsou další zplozenci mocné islandské black metalové líhně, která obzvlášť v posledních letech neúnavně produkuje jeden zajímavý projekt za druhým. Duo tvořené bubeníkem a mozkem kapely Ragnarem S a kytaristou / basákem Símonem Þ vtrhlo na scénu neurvale v roce 2020 famózní eponymní deskou, která by se s trochou nadsázkou dala popsat slovy „kdyby ENSLAVED nahráli Eld o 23 let později“. Infernální, vichřičný black metal, který nepředvídatelně meandruje, občas vpustí dovnitř silný závan severského folklóru a neúnavně bičuje krajinu nádherně svištivými riffy… co vám budu… okamžitá láska.
O tři roky později se Islanďané hlásí s novinou „Tálgröf“ a na první poslech je jasné, že tahle kapela nabírá trajektorii podobnou krajanům a žánrovým souputníkům MISÞYRMING – co deska, to malinko pozměněný žánrový přístup. Pokud debut pevně kořenil ve druhé vlně severského blacku, novinka otevřeněji flirtuje s kadaverózním death metalem staré školy. Zvuk se naostřil, větší prostor dostávají vokální kontrasty mezi Ragnarem a Simonem. Jeden z vokálů je posazený víc sonorně, druhý zas drásá havraním krakorem. Tahle receptura je známá už z prvotiny, ale „Tálgröf“ více sází na jejich polaritu.
Ta se výrazně promítá i do práce s tempem, které je oproti blitzu předchozí řadovky přeci jen více usazené v drásavých středních polohách a prudkých zásecích kytar (studujte např. tracky „Fláráð Fræði“ a „Fangelsaður í Tilvist að Eilífu“). Tvrdá valba dvoukopáků, houpavé riffování a těžkotonážní rytmika se nádherně přelévá do charakteristických blackových tremol a melodických hymnů, jaké tradičně spojujeme se severem.
Už „Helfró“ představilo tuhle kapelu jako mistry agresivní konzistence, kteří dovedou spojit agresi a variabilitu. Novinka, která je zemitější a old schoolovější, z téhle pověsti nic neubírá. Stále je tu dost prostoru pro vkusně zapojené infernální samply i jemné folklorní prvky („Sindur“, „Ildi Óhreins Anda“), které jsou zapuštěné do ledového masivu, v němž zatuhlo bahno dávných věků a nepokojné kontury tvorů z hlubin.
Subjektivně pro mě zůstává debut nepřekonán, i proto, že tradiční severský black oblibuju víc než old school death metal. Ten nádherně ponurý feeling a tryskající agresi ale HELFRÓ bezpečně drží i po lehkém faceliftu. Pro mě jedna z nejlepších extrémních nahrávek roku 2023!
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.