Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Když jsem chválil album "Empty Black", bylo to především pro zdařilou kombinaci syrového a nekompromisního přístupu a emotivně laděných postupů. GREYHAVEN drtili a křepčili v divokém hardcore tanečku, rozpoutávali až chaotické post hardcore křeče a to vše v perfektně technicky zvládnutém provedení. Současně vystrkovali i melodické růžky, prokazovali cit pro vlídnější postupy a působili při tom hodně kontrastně. Na následném albu "This Bright And Beautiful World" byla cítit snaha to trochu učesat. A opět to nebylo špatné, jako by se ale trochu ohladila ta vyhrocenost a skupina si častěji odnášela i nálepku metalcore. Ale k tomu klasickému má naštěstí daleko. V jejich hudbě nenajdete podbízivost ani banální melodie útočící na první efekt.
Nyní tu ale máme EP "Stereo Grief" a to ukazuje skupinu v pozici, ve které jí to sakra sluší. Pět kratších skladeb předvádí symbiózu brutality a emocí. Při rozjezdu jsou GREYHAVEN jako urvaní ze řetězu, štěkají a řinčí, je to vyhrocené až na hranici křeče, ale skupina pak dokáže s ladnou samozřejmostí přejít i do melodických pasáží. Jako by naházeli do hrnce vše ze své minulosti, dusili a zahušťovali, až zbylo jen to hlavní a nejsilnější. Dokonalý vývar z jejich předchozích počinů.
GREYHAVEN šli do ještě větších kontrastů, než ve své předchozí tvorbě. V divoce ostrých pasážích se řve jako o život, Brent Mills svůj vokál šponuje do hrubě vřeštivé polohy, jeho křik přímo bolí. I díky tomu se skupina místy dostává až na hranici screamo, tak moc vypjaté to je. Na druhou stranu tu máme melodické party, které Brent zvládá se suverenitou a z jeho uvolněného projevu až mrazí. A i když je nástup do EP ve znamení zmíněné neurvalosti a surových rifů, největší a nejsilnější stránkou nahrávky je nakonec melodická složka, která postupujícím časem nabere na dominanci. Žádné veselé refrény se ale nekonají, dostáváme promyšleně stavěné melodie a parádně harmonické vokální linky.
GREYHAVEN se vyšponovali k bravurnímu výkonu, který opepřili i výbornou produkcí. Je to zvukově hodně ostré, přitom žádná přehnaná přebuzenost a hlavně jsou jejich perfektní instrumentální kreace vždy nádherně čitelné. Můžeme si tak užívat ty proměnlivé a bohaté skladby, které plynou samozřejmě i ve chvílích, kdy je to zdánlivě zašmodrchané a technicky vyhrocené. Vždy to má ale svou logiku a kontrast mezi divokou nespoutaností a melodickou prosvětleností je v dokonalé rovnováze. Jde o moderně znějící nářez, současně to chvílemi připomíná zjevení, které vypadlo z časové bubliny a přineslo reinkarnaci mistrů THE FALL OF TROY z dob jejich největší invence. Na mysli mám samozřejmě album "Doppelgänger".
GREYHAVEN se tímto počinem definitivně zařadili po bok kalifornských HAIL THE SUN na špičku dané větve progresivního post hardcore. Už se těším na příští plnohodnotné album.
Mistři post hardcore brutality a emocí zase udeřili. Jen EP, ale napěchované až po okraj. Místy vyhrocené až na hranici screamo, ale zcela samozřejmě přecházející i do melodických pasáží. Jako by ožil odkaz toho nejlepšího od THE FALL OF TROY, ale koncentrovaný a dotažený do jiskrně průbojné produkce.
Mistři post hardcore brutality a emocí zase udeřili. Jen EP, ale napěchované až po okraj. Místy vyhrocené až na hranici screamo, ale zcela samozřejmě přecházející i do melodických pasáží. Jako by ožil odkaz toho nejlepšího od THE FALL OF TROY.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.