Huascaran, legendárna dvojhora v južnej Amerike, vzbudzujúca rešpekt a strach, bola a stále je leitmotívom tretieho albumu slovenskej (art)jazz-rockovej legendy. „Huascaran“ sa monotematicky zaoberá tragickými udalosťami z 31. mája 1970, kedy sa zo severného vrcholu uvolnila masa ľadu a skál. Za päť minút prekonala mnohokilometrovú vzdialenosť do údolia a tam celkom zničila mesto Yungay. Iba v meste zahynulo 20.000 jeho obyvateľov a celkovo pri zemetrasení v údoli pod Huascaránom zahynulo skoro 80.000 ľudí. Medzi obeťami sa nachádzali aj pätnásti československí horolezci.
V dobe, keď vznikla FERMATA, bola československá rocková scéna miestami úspešne utláčaná nastúpujúcou normalizáciou, prostredníctvom cenzorov. Talentovaní muzikanti sa preto preorientovávali na inštrumentálny jazz-rock, ktorý nebol až takým tŕňom v očiach „vyvolených“. No ani v takomto prípade nemali muzikanti na ružiach ustlaté a aj inštrumentálnej hudbe museli davať zmysel, ktorý by uspokojil boľševické dušičky. Z toho dôvodu dávali fermaťáci svojim albumom rôzne koncepty.
„V tom čase sa cenzurovali všetky texty a aj kde texty neboli, bolo treba niečo vymyslieť. Pokiaľ sme chceli vydať nejakú platňu, musela byť „o niečom“. Aj takto sa zrodili naše komponované projekty.“ (Fero Griglák pre inzine.sk)
![FERMATA 1973 (Laco Lučenič a Pažo Kozma) FERMATA 1973 (Laco Lučenič a Pažo Kozma)](https://www.metalopolis.net//files/pictures/articlespics/Fermata_hua03.jpg)
Na svojom treťom albume sa im túto koncepčnosť podarilo dotiahnuť do dokonalosti a snáď aj neprajnosť doby a mocipánov napomohla vzniku najúspešnejšej nahrávky FERMATY. Míľnika (česko)slovenskej hudobnej scény, ktorý podľa môjho názoru spĺňa tie najprísnejšie kritéria a v pohode sa vyrovná aj dnešnej jazz-rockovej tvorbe. „Huascaran“ vyšiel v roku 1977 a skupina sa na ňom predviedla v pozmenenej zostave. Basgitaru si uchytil stratený syn Ladislav Lučenič, ktorý album aj produkoval a bicích sa ujal Karol Oláh. Okrem týchto dvoch „nováčikov“ boli hlavnými postavami skupiny gitarový virtuóz, vtedy len dvadsaťštyri ročný Fero Griglák a jeho súputník, klávesák Tomáš Berka. Obaja mali mierne odlišné predstavy o hudbe, a tak sa ich „súboj“ pretavil do perfekcionisticky skombinovanej zmesi Griglákovej rockovo-pesničkárskej melodiky a Berkového psychedelického jazz-rocku. Samozrejme nie je možné bez povšimnutia obísť ani Lučeniča s Oláhom a hostí, ktorí taktiež prispeli nadmieru kvalitnými výkonmi. Nedá nespomenúť hlavne super nazvučenú basgitaru (žeby Rickenbacker?), ktorá nie je zaujímavá len svojim zvukom, ale hlavne precíteným prístupom Laca Lučeniča. Z albumu je priam cítiť záplavu emócií a pri počúvaní nie je problém predstaviť si drsnú hornatú krajinu so Slnkom práve sa prehupujúcim cez horizont, aby odkrylo pravú tvár tragédie pod končiarmi bielých Kordiller. Radosť zo života, nádej a krásu hôr konfrontovanú so smútkom, beznádejou a drsnosťou som ešte nepočul tak dokonale a verne vyjadrenú, ako na tomto opuse. Huascaran začína nadránom za štebotania „vtákov“, keď výprava vyráža za svojim cieľom. Skladbe „Huascaran I“ v prvej tretine dominujú bicie a bagitara, ktoré evokujú pokus o dobitie vrcholu a radosti z objavovania. Radosť, ktorú náhle prerušia nástojčivé klávesy a bicie, pripomínajúce nešťastné zemetrasenie, tieto sú ihneď nato vystriedané smutným (plačlivým) violončelom hosťujúceho Dezidera Pita a dramatickým piánom. Časť druhej polovičky kompozície je v plnej réžii Griglákovej gitary, ktorú odštartuje hlas ďalšieho hosťa, vokalistu Petra Oláha. Griglákove smutné sólo končí v „chaose“, nasledujúcom po prírodnej katastrofe. Aj napriek svojej dĺžke je úvodná kompozícia opusu schopná udržať pozornosť poslucháča a dokáže ho svojou precítenosťou doslova pohltiť. Druhá skladba v poradí, najrýchlejšia „80 000“ je soundtrackom k počítaniu obetí a odhaľovaniu škôd, práve v nej je asi najlepšie počuť už vyššie spomínaný „súboj“ medzi Griglákovým rockovým prístupom a Berkovou jazzovou psychedéliou. No ako to už s bitkami býva, aj v tomto prípade víťazí tretí... víťazom je FERMATA. V songu „Solidarity“, o niečo pomalšom oproti predchádzajúcemu, dostáva hlavné slovo Tomáš Berka so svojim syntetizátorom, ktorý dostal za úlohu vyrozprávať príbeh medzinárodnej solidarity a obnovy. Samozrejme, že príbeh nerozpráva sám a všetci štyria spoluhráči mu zdarne v práci pomáhajú. Záverečná „funky“ kompozícia s názvom „Huascaran II“ končí tam kde začínala prvá, zaránky pri štebote „vtákov“, no ešte predtým nám vyrozpráva príbeh vyrovnávania sa ľudí i prírody s katastrofou a s ich nádejami. Rozpráva nám taktiež príbeh kolegov mŕtvych horolezcov, ktorý na počesť svojich menej šťastných kolegov horu zdolali a na vrchole Huascaranu vztýčili československú vlajku. Huascaran je výborný symfonicko-progresívny jazzrock s miernymi odbočeniami k funky, latinu a dnes tak populárnému etnu.
V roku 1996 vychádza „Huascaran“ v reedícii a je doplnený o ďalšie tri kompozície, ktoré tento album nielen dopĺňajú, ale hlavne vynikajúco rozvíjajú... Pokračovanie Huascaran v kratučkom songu „15“, ovplyvnenom štýlom funk/fusion známom vďaka superkapele WEATHER REPORT a postavenom na latino rytmoch. V nasledujúcej skladbe „Valparaiso“, je možné vycítiť inšpirovanie sa u ďalších velikánov, u MAHAVISHNU ORCHESTRA. Pomalšia skladba plná zvratov umocňuje kontrast oboch protikladných polôh diela, ktoré sa snažili tvorcovia zdôrazniť, tragickú i víťaznú. Ako posledný sa medzi bonusmi objavuje „Perpetuum“. Ide o song, ktorý sa nezmestil na debutový album formácie a aj napriek tomu, že ide len o akýsi ostatok, perfektne zapadá do koncepcie albumu a stala sa z neho krásna optimistická bodka.
Fotografie: www.lucenic.sk