Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Nezameniteľný Trevorov spev-škrekot, svojský zvuk a spôsob hry na klávesy, charakteristický gitarový sound a nakoniec aj jedinečná technika hry na bicie - to všetko sú atribúty, na ktorých stavia osobité zoskupenie z Talianska menom SADIST, a podľa ktorých ho je možné bez problémov identifikovať. Či už patríte k priaznivcom SADIST alebo nie, musíte uznať, že táto banda si dlhodobo dokázala udržať status legendy a hľadača nových postupov. Podarilo sa im túto povesť udržať aj novým albumom?
Po predchádzajúcom, návratovom albume „Sadist“ prichádzajú Taliani s tématickým opusom, na ktorom sa venujú zime, ako i radostiam a starostiam s týmto ročným obdobím spojenými. Fascinácie snehom a mrazom sa zhostili vcelku vkusne a aj s humorom, čo kvitujem. Snáď za jediný úlet opačným smerom – k trápnosti – možno počítať hlúpučký obal albumu. Ak odhliadneme od netradičnej tématiky, ostatok albumu je naopak tradičný, miestami až príliš tradičný SADIST. Tvrdý, agresívny, melodický, no hlavne hráčsky a zvukovo vypiplaný. Samozrejme, aj so všetkými pozitívami i negatívami, ktoré takéto opakovanie sa so sebou prináša. Nech sa pozerám na „Season In Silence“ z ktoréhokoľvek pohľadu, môžem skonštatovať, že odpoveď na otázku položenú na začiatku bude jednoduchá. Nepodarilo úplne. SADIST sú stále legendou, no na hľadanie nových chodníčkov už zjavne rezignovali – čo nie je tá najlepšia správa. Áno, stále sú to výborní inštrumentalisti a hudobníci, no už nedokážu prekvapovať tak, ako v minulosti. SADIST sa spoliehajú na istý štandard, ktorý stačí nielen im, ale hlavne väčšine fanúšikov – či je tento stav k dobru veci, si nie som celkom istý.
Na záver recenzie predchádzajúceho návratového albumu „Sadist“ som napísal túto vetu: „Pri ďalšom stretnutí už nemusím byť takýto ústretový“. A dnes už môžem potvrdiť, že môj zdvihnutý prst sa zmenil na mávnutie rukou.
1. Aput
2. Broken And Reborn
3. Season In Silence
4. The Attic And The World Of Emotions
5. Evil Birds
6. Ogron
7. Night Owl
8. Snowman
9. Bloody Cold Winter
10. The Abyss
11. Frozen Hands
12. Hiberna
Diskografie
Season In Silence (2010) Sadist (2007) Lego (2000) Crust (1997) Tribe (1996) Above The Light (1993) Black Screams (demo) (1991) Black Screams (EP) (1991)
Na nějaké přehnané mávání rukama to rozhodně není, drahý kolego. Jistě, SADIST "pouze" pokračují tam, kde skončili na předchozí comebackové nahrávce, nicméně stále tak činí s grácií a nadhledem. Upřímně, od italských techniků už ani nečekám taková překvapení, jakými byly svého času "Tribe" a zejména pak "Crust". Suma sumárum, ač je tenhle sněhulák zas o trochu více čitelný, je mi pořád sympatičtější než bizarní deska s dvojitým dudlíkem na obalu.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.