Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Labutí píseň THEMY ELEVEN a tři ostré projektily od GRIDE. Sedmipalec dvou tuzemských subjektů, jenž platí za lídry ve svých žánrech, je velkolepou tečkou za kariérou první kapely a potvrzením královského statusu té druhé. Netradiční krokem je zcela jistě to, že polovina skladeb jsou v podstatě covery. GRIDE vzdali hold všem skupinám, které prosvětlovaly kobky undergroundu v dobách komunistického temna prostřednictvím „Žiletek“ od PSÍCH VOJÁKŮ a THEMA ELEVEN zacílila přímo na největšího guru filmové hudbní krasomalby – Ennia Morriconeho.
GRIDE nastupují trochu ospale, jakoby se úvodem chtěli přiblížit svým bratrům ve splitu. Po prvních opatrných krůčcích se ale rozjíždí typická kanonáda, ve které je jasně čitelný rukopis zdivočelých jihočechů. Hrubě jedoucí naklepané rytmy, kvílící kytarové stěny a duchovní křičitel Otec Inikus v popředí se opět pokouší přijít o hlasivky. Takhle si představuji opravdový střet grindu, punku a hardcore. Krvavá energie cáká na všechny strany a vám se chce skočit doprostřed moshpitu. Pokud se najde nějaké pomalejší zákoutí, tak je zaplněné kytarovou špínou a bahnem. Jakmile se však GRIDE rozjedou, tak předvádí příkladnou práci hardcorové intenzity, kdy kapela sama netuší jak ubrat nohu z plynu a drtí stále víc a víc. Závěrečný cover „Žiletky“ – jedné z nejprofláklejších pecek od PSÍCH VOJÁKů dodává skladbě naprosto netušenou kousavou a ostrou tvář. Jako by onu šansonovou plechovou drásavou píseň, nasáklou šílenstvím a prachem minulosti, rozsekal sekerou sám metalový ďábel, slepil ji zpátky sírou a upekl nad tím nejsmradivějším lávovým jezem. Tyhle „Žiletky“ nepostrádají nic z rozervanosti originálu a navíc je to neskutečně poctivá kytarová rubanice.
THEMA ELEVEN mířila snad ještě výš. Vzít jednu z nejprofkláklejších filmových melodií („Tenkrát na západě“) a volně ji předělat k obrazu svému – to chce řádnou dávku sebevědomí a drzosti. V tomto případě se to ale více než vyplatilo. Kytary krouhají kultovní melodie s takovou bravurou a lehkostí, že si člověk pokládá otázku, jestli náhodou nepřekročily stín originálu. THEMA ELEVEN touto skladbou skládají habilitační zkoušku a mě zbývá jen zamáčknout slzu při vzpomínce na ně… Od banálního prvního promáchnutí strun „Gaze“ pozvolna graduje do eruptivní apokalyptické smršti plné válcujících bahnitých hutných ploch a dá se s klidem konstatovat, že THEMA ELEVEN zanechávají touto tečkou nesmazatelnou poslední stopu na cestě českého hardcoru. Za zmínku rozhodně stojí parádní podmořský videoklip k této skladbě, který je sestaven jen z dokumentárních záběrů, jež velmi přiléhavě dotvářejí atmosféru.
Společný sedmipalec dvou výjimečných kapel, které sice nejsou příliš spřízněné žánrem, ale o to více přístupem. Jednoznačně nejlepší domácí split roku 2009.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.