Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Když v roce 2005 vydali BETWEEN THE BURIED AND ME svoji desku „Alaska“, na které do té doby neslýchaným způsobem zkombinovali různé styly, stali se středem pozornosti na metalové scéně. Kdyby AMIA VENERA LANDSCAPE nebyli zrovna Italové, měli za zády kvalitního vydavatele a silnou promotion, a vydali „The Long Procession“ před zmíněným rokem 2005, mohli být dnes stejně známí jako BETWEEN THE BURIED AND ME.
Bohužel, vývoj světa, i toho hudebního, jako by se neustále zrychloval, a tak to, co by posluchače před pár lety posadilo na zadek, se dnes může jevit jako „ohraná písnička“. Nicméně tím nechci říct, že AMIA VENERA LANDSCAPE nahráli cosi běžného, spíš naopak, představuji vám desku, která hýří nebývalou záplavou hudební pestrosti, rozprostírá se do všemožných koutů metal, hardcoreových a rockových dimenzí a to vše s příjemnou nenásilností a nenuceností.
Pokud bychom vytrhli jednotlivé pasáže z celku, získali bychom jen „běžný“ standard. Tu post-hardcore, jinde metal, prog, nebo typický současný post-rock. Jenže sílou „The Long Procession“ je bravurní skloubení všech stylů do jednoho fungujícího celku, poslech se pak stává přirozeným proplouváním koncepčně uspořádanou symfonií, ve které vám nepřipadne nepatřičné, když se v podstatě post-rocková a post-hardcoreová skladba „Marasm“ zlomí do divoké, takřka mathcoreové pasáže, aby ve výsledku končila v atmosféricky působící metalové instrumentaci.
Pánové berou odkud mohou, tyto inspirace ale využívají s nebývalou suverenitou a nesnaží se je kamsi schovávat. Nestydatost, s jakou předvádějí vlastní kreace na témata prezentovaná již dříve někým jiným, ukazuje na sebevědomí, které evidentně pramení z faktu, že prostě ví, co zahrát a hlavně, jak to zahrát. Tím se dostáváme k asi nejhlavnějšímu aspektu desky. K bravurnímu provedení. Ať už se posluchač nachází v jakékoli stylové pasáži, vždy slyší perfektní výkon a velmi propracované aranže. I ty nejkrkolomnější postupy a změny působí přirozeně. A tak je úplně jedno, jestli vám to občas připomene CONVERGE, NEUROSIS, CULT OF LUNA, EXPLOSIONS IN THE SKY, MESHUGGAH, OPETH, zmíněné BETWEEN THE BURIED AND ME nebo cokoli jiného.
Častou slabinou podobných skupin bývá zpěv, buď svou jednostranností plně nekoresponduje s různorodostí materiálu nebo bývají vokální snahy o pestrost vykoupeny křečovitostí. AMIA VENERA LANDSCAPE jsou však i v této oblasti minimálně dobří. Výborný silový vokál komíhající někde mezi hardcoreovou uřvaností a metalovou razancí střídá přirozeně čistý i když občas poněkud vypjatý hlas. Fakt, že ve spojitosti s melodickým vokálem bývají Italové označováni i jako metalcoreová skupina, si dovolím zcela popřít. Jednak kvůli vlastnímu hudebnímu obsahu, který ve všech svých polohách zcela překračuje cokoli metalcoreového, tak i proto, že melodický vokál má mnohem blíže k progrockové přívětivosti než k afektovanosti většiny metalcoreových kapel.
AMIA VENERA LANDSCAPE bychom mohli vzít i jako východisko z krize pro ty posluchače, kteří jsou zklamáni současným přešlapováním skupin BETWEEN THE BURIED AND ME a OPETH. Ne, nejde tu o jejich napodobeninu, naopak, takhle nějak by zmíněné skupiny mohly znít, pokud by v okamžiku svého největšího úspěchu nesevřely půlky, nezalekly se, ale šly plnou parou dál do dalších dimenzí hudebního vesmíru, který zřejmě také nemá konce.
„The Long Procession“ je album s nebývalým rozsahem stylového záběru, od hardcore přes metal až k post-rocku. V jednotlivostech nic nového, ale jako celek velmi působivá deska, jejíž těžištěm je skutečnost, že AMIA VENERA LANDSCAPE svůj stylový guláš bravurně zvládají a všude jsou doma.
1. Empire
2. A New Aurora
3. My Hands Will Burn First
4. Ascending
5. Glances (Part I)
6. Glances (Part II)
7. Marasm
8. Nicholas
9. Infinite Sunset Of The Sleepless Man
10. The Traitors' March
Diskografie
The Long Procession (2010) Amia Venera Landscape (EP) (2009)
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 2010 Vydavatel: vlastní náklad Stopáž: 1:06:13
Pro mě překvapení roku. Už by mě asi nenapadlo, že by mě deska podobného ražení mohla bavit. Originalitou sice album zrovna nepřekypuje, ale mě to smetlo ze židle.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.