Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
„What are you talking about? America isn´t going to be destroyed? Never? Rome was destroyed, Greece was destroyed, Persia was destroyed, Spain was destroyed. All great countries are destroyed. Why not yours? How much longer do you really think your own country will last? Forever?" („Survivor Guilt”)
Předtím, než došlo k sepsání této recenze, jsem uvažoval, že sprostě vytrhám torza textů jednotlivých písní, přidám pouze bodové hodnocení a půjdu od toho. Jednoduše je nechám bez jakýchkoliv komentujících keců syrově působit, protože ti kdo mají rádi, nemohou po poslechu novinky začínat s hodnocením na laťce nižší než osm a počet bodů navíc bude jenom otázkou času a toho, jak moc jsou schopni se s letošním poselstvím kapely ztotožnit. Ostatním s rozumem v hrsti (a s vrabcem na střeše) vysvětlím stejně starou belu a rezolutně odmítající jedinci nejspíše nebudou vyhledávat chicagské kvarteto i nadále.
Kdo měl někdy možnost cestovat a nasát atmosféru středozápadu Spojených států, nekonečné lány ploché zemědělské krajiny, mezi nimiž se občas objevují budovatelské tabule se slogany typu „We feed the world“ a podobné perly, popřípadě mohl blíže poznat skutečný život zdejších obyvatelů-farmářů, tak toho nejdříve musí odrovnat neagresivní, ale o to více odzbrojující grafické provedení alba patřičně výmluvně nazvaného „Endgame“. Letos v září tomu bude deset let, co americká suverenita dostala šokující políček, ze kterého se doteď pořádně nesebrala a pokud budu hodně mírný, tak suše prohlásím, že tucet hodnocených písní je trpký soundtrack k uplynulé dekádě života světové supervelmoci. V podstatě by se dalo napsat, že zde prezentované úryvky textů (zbytek je bez skrupulí podobně výřečný) jenom podtrhují situaci: „Kam jsme to došli, když začínáme pochybovat sami o sobě a svých hodnotách“. Kdo by to byl řekl...
„The cowards preach from pedestals, With words like courage and resolve But what they meant was fuck them all Cause freedom isn´t free” („Survivor Guilt”)
Troufám si tvrdit, že „Endgame“ se po hudební stránce podařil husarský kousek, jenž musí uspokojit jak skalní příznivce prvotní syrovější tvorby - přináší totiž podobný důraz, energii, přímost a i ostrost etapy zakončené na „Siren Song Of The Counter Culture“, ale nezapomíná ani na zvýšenou melodiku, chytlavost a přístupnost „The Sufferer & The Witness“ a zvláště pak téměř mainstreamového „Appeal To Reason”. Oba tábory fandů dostávají od jedničky do dvanáctky podklady pro živelnou koncertní zábavu a už teď i jednoho z kandidátů na desku roku. Sebevědomý a nadmíru chytlavě šlapající punkrockový středně rychlý masomlejn s bezchybnou produkcí, aranžemi a zvukem samozřejmě na výbornou nemá sklony k lacinému „No future“ lamentovaní a „Fuck off a (the) system“ kritice. Avšak protest a nasranost z kolekce přímo přetéká.
Bicí zkopávají na kolena, dupou vám na držku, basa fackuje, píchá jako šílený roj sebevražedných včel, kytary řežou, naříkají, sólují, hladí, stavějí vás do telemarku a zpět na nohy. Nade vším vládne suverénní McIlrathtův vokál se specifickým odstínem, jenž se nebojí skutečně zpívat a hojně měnit polohy, k čemuž mu sbory dopomáhají ostatní členové.
Album bez jakýchkoliv křečí přináší uvěřitelný druh pochmurné nálady, které se můžete až téměř dotknout. Citace jmen mladistvých obětí školních šikan a masakrů v písni „Make It Stop (September´s Children)” budiž mrazivým příkladem. Depresivní chmury, všudypřítomné obavy a pochyby jsou však v ten samý okamžik protrhávány pozitivním odhodláním a protestující kuráží do dalších duelů v ringu života a osudu, tak abyste mohli k vlastní úlevě svojí frustraci vyřvat, vyzpívat, vybrečet. Podřená naděje důrazně mává z hordy civilizačních sraček a křičí: „Já pořád vím, kdo jsem a já tu kurva umírám poslední!“
„That´s why we won´t back down, We won´t run and hide, Yeah ‘cos these are the things that we can´t deny I´m passing over you like a satellite, So catch me if I fall That´s why we stick to your game plans and party lines, But at night we´re conspiring by candlelight We are the orphans of the American Dream, So shine your light on me” („Satellite”)
1. Architects
2. Help Is On The Way
3. Make It Stop (September's Children)
4. Disparity By Design
5. Satellite
6. Midnight Hands
7. Survivor Guilt
8. Broken Mirrors
9. Wait For Me
10. A Gentlemen's Coup
11. This Is Letting Go
12. Endgame
Diskografie
Endgame (2011) Appeal To Reason (2008) The Sufferer & The Witness (2006) Siren Song Of The Counter Culture (2004) Revolutions Per Minute (2003) The Unraveling (2001)
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.