Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Vím, že toto album někdejších relapsáckých názorových radikálů z Nashville není zrovna novinkou, ale nový kotouč s nálepkou „Untitled“ se k mým rukám ještě nedokutálel, a tak svoji nutkavou potřebu připomenout tuto noise coreovou legendu, která za několik dní navštíví Prahu, ukojím na předchozím výborném zářezu „Axis Of Eden“.
Hudba TODAY IS THE DAY mi vždycky připomínala ráno s kocovinou. Myslím tím pořádnou kocovinu, kdy po krátkém, vysilujícím spánku vám v uších buší kladiva do tisíce kovadlin, svět je ještě rozostřený a svévolně se vám hýbe pod nohama, ačkoliv by měl spořádaně sedět na zadku. V hlavě burácí nesnesitelné hučení, jež vám nedovolí se soustředit. Ale právě v těchto intenzivních stavech si člověk tak nějak uvědomuje, že opravdu žije. Tato esence je typickou jak pro „Axis Of Eden“, tak i ostatní tvorbu hlukařů z Tennessee.
Hudebně jsou TODAY IS THE DAY intenzivní smrští špinavého rocku, doom metalu a hard coreu toho nejhrubšího zrna. Jakoby black metal s brutální silou naboural do toho nejušmudlanějšího grunge rocku. Ačkoliv se jejich tvorba snaží být stěží rozžvýkatelná mainstreamovým uchem, najdete na „Axis Of Eden“ dostatečné množství silných melodií, které mají tendenci zarýt se do mozku na hodně dlouhou dobu. Tlumičem chlupatých zbustřených kytarových stěn je často zvuk kláves, který je jako vystřižený z těch nejperverznějších klišovitých synthů, jaké jsem kdy slyšel. K TODAY IS THE DAY ale neuvěřitelně sedí. Místy v celém tom soukolí slyším industriální příchuť jakoby z Marylina Mansona, jenž se zbavil manýristického balastu a vysvlékl si kabát od mainstreamových popových tkalců věhlasných jmen, do kterého ho spoutal střední rockový proud. Tady nejsou důležité pózy a ohozy. Tady jde o věci, které člověk jen tak neočůrá.
Po první, velmi intenzivní skladbě „I.E.D“ se album rozmělňuje a představuje obě dvě své tváře. Pro jednu jsou typické rychlé, zbustřené nálety typu první skladby nebo výtečné trojky „Broken Promises And Dead Dreams“. Na druhé straně tu ovšem naleznete i roztahanější, ale ve své podstatě melodické písničky, stavějící na té nejšpinavější grunge metalové rašelině včetně bonusu, který stylové mantinely kapely rozšiřuje o regulérní elektro - industriální experimenty. „Axis Of Eden“ není nové ani překvapující. Je to jen pokračování v započaté originální cestě a logický následovník alba „Kiss The Pig“.
1. IED
2. Free At Last
3. Broken Promises And Dead Dreams
4. If You Want Peace Prepare For War
5. No Lung Baby
6. Black Steyr Rug
7. My Wish Is Your Command
8. Circus Maximus
9. Total Resistance
10. The Worst Thing That Ever Happened To Me
11. Axis of Eden
12. Desolation
Diskografie
No Good To Anyone (2020) Animal Mother (2014) Pain Is a Warning (2011) Axis Of Eden (2007) Kiss The Pig (2004) Sadness Will Prevail (2002) Live Till You Die (2000) In The Eyes Of God (1999) Temple Of The Morning Star (1997) Today Is The Day (1996) Willpower (1994) Supernova (1993)
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.