Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Bez debat špička mezi nejmladší generací rockových kapel. Nechybí jí nic. Hitové melodie, tah na branku, hloubka, vynikající a snadno zapamatovatelný zpěvák s výborným hlasem i opravdu silné skladby. Svěží banda, která může už zanedlouho šlapat na paty zavedeným jménům jako A PERFECT CIRCLE, PEARL JAM nebo FOO FIGHTERS, ke kterým žánrově není vzdálená.
A přitom v této poloze zdaleka nemuseli EXIT TEN být. Začínali s melodickým post-hardcorem, který byl zaměnitelný se zástupem podobných kapel. S přibývajícími melodickými prvky však sama kapela začala zjišťovat, kde je její silná stránka.
Na minulém albu jste mohli ještě objevit metalcorové sekačky a řvaní, aktuální „Give Me Infinity“ je už od těchto fragmentů očištěno zcela. EXIT TEN tímto předkládají důkaz toho, že lze vyměknout a zmelodičtět hrdě, se vztyčenou hlavou i elegancí současně. Záleží na tom, jak to uděláte. Jsem přesvědčen, že ne každá skupina by tento přerod ustála stejným způsobem.
Ačkoliv se i toto album nahrávalo v Outhouse Studios (ENTER SHIKARI, FUNERAL FOR A FRIEND), jeho zvuk je rockový, nehraje si za každou cenu na trendovku a to je dobře. Těmto mladým Britům jejich rocková poloha padne jak ulitá.
Největší předností kapely je jednoznačně frontman Ryan Redman. Androgenní fracek s divokou bujnou kadeřavou hřívou, který má zlato v hrdle a umí se navíc velmi dobře prodat. Ačkoliv v jeho projevu lze vystopovat přehnané známky manýrismu, podobného jaký má třeba Brian Molko, jeho chování nezavání prvoplánem a nějakým zvláštním způsobem mu tu jeho image věříte. Zbytek zařídí charisma, které z tohoto rebelského cápka září. V ledačems mi připomíná mladého Jima Morrisona. Tím hlavním je samozřejmě schopnost poskládat si dominantní pěveckou linku tak, jak to dělají velké rockové osobnosti. To, že Maynard James Keenan je jedním z Redmanových vzorů, zastřít v jeho projevu nelze.
Nová deska nepostrádá nic, co má dobrá dospělé rockové album má mít. Svižné melodické hitovky, akustické plouživé ukolébavky, jejichž záda se opírají o smyčcové nástroje a vokál i velmi citlivě a atmosféricky působící pasáže. Základem je ale stará dobrá rocková skladba, která je i přes nízký věk protagonistů vybroušená k dokonalosti a aranžována s obrovskou dávkou talentu. Vzhledem k tomuto materiálu si mohu dovolit i následující velkohubé konstatování: „Za minulý rok vyšly dvě opravdu dobré rockové desky. Tu první natočili FOO FIGHTERS a tu druhou EXIT TEN.“
Takto nejak by zneli INCUBUS, keby nepochádzali zo slnečnej Kalifornie, ale upršaného Anglicka a namiesto 311 a RED HOT CHILI PEPPERS by počúvali indie a štipku progresívneho rocku. Výsledok menom "Give Me Infinity" možno preto znie mierne britsky odmerane.
Album ponúkne na jednej strane skutočne skvelé kúsky, ako je dravá "Life", singlovka "Curtain Call", nervná "Drama" alebo temná balada "How Will We Tire", na strane druhej je tu však za hrsť vaty a až nezdravo ospevovaný "hlas podobný Brandonovi Boydovi".
17. ledna 2012
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
onanym
7 / 10
Za ten nudny mix by som dal niekomu po pyskoch. Sem tam vata.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.