Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
SIGUR RÓS a jejich recept na úspěch? Úzkostlivě strážit přehledné hranice post-rocku a ambientu, vyprodukovat pět alb dle velmi stejného receptu. Nebát se stát za tím, co chci dělat a tvářit se nesměle.
Islanďané na „Inni“ (volně přeloženo uvnitř) rekapitulují svou téměř osmnáct let dlouhou muzikantskou cestu. Děje se ve formě koncertního dvojdisku, jenž dostal i zkrácený vizuální přehoz. Více než půldruhé hodiny přináší v drážkách obou audio disků nejen důstojný vzorek materiálu, jenž z kvarteta udělal jednu z vůdčích veličin žánru, ale i dosti věrný odraz koncertní atmosféry. Obojí tudíž tou nejlepší pozvánkou ke shlédnutí filmového záznamu, a to jak pro zasvěceného fanouška, tak i náhodného kolemjdoucího.
Předtím než přejdeme k DVD se sluší dodat, že patnácti položková kompilace, chvályhodně operuje s pěti skladbami ze stále ještě poslední řadovky „Með Suð Í Eyrum Við Spilum Endalaust” z roku 2008. Tímto bych nechtěl říci, že je právě tato deska nejpovedenější (ony jsou všechny povedené tak nějak stejně), avšak oceňuji, že téměř její polovina byla pět měsíců po vydání živě přehrána během dvou listopadových dní v londýnském Alexandra Palace. Kolikero zaběhlých umělců si umí dodat podobnou odvahu? „Með Suð Í Eyrum Við Spilum Endalaust” (S hukotem v uších hrajeme bez přestání) také představuje v diskografii kvarteta asi „největší krůček“ k malinkatému „brit-pop“ odlehčení léty zajetého tvůrčího přístupu. Naopak zástupce silně svázané ambietní prvotiny „Von“ je pouze jeden. Konečně podmínku speciálně připraveného bonusu splňuje „Lúppulagið”.
Hlavním poznávacím znamením tvorby SIGUR RÓS je neoddiskutovatelný talent při formování hudebních gradací např. v „Popplagið“ (populární píseň), zde samozřejmě výtečně zachycený. Citlivé vrstvení minimalistických motivů spojené s trpělivým pošťuchování, hromaděním různých druhů něžných hudebních vánků, jejich splétání a následné vyústění v orkán. K tomuto hojně, vedle vokálů v mateřštině, dopomáhá i využívání neverbálního jazyka (majícího jméno Vonlenska) vyjadřujícího emoce spojené s hudbou. Pojetí Þór Birgissonova falzetu se skutečně spíše chová jako další vysoko laděný hudební nástroj, než jistý druh imaginárního zpěvu, např. scatu a jemu podobných hatmatilek a je jasné, že právě tady narážíme na pomyslný kámen úrazu. Každopádně tipuji, že konečný výsledek vzbudí u tolerantních posluchačů přinejmenším aspoň špetku respektu, protože, co si budeme povídat, čtveřice zralých třicátníků jednoduše umí složit a naočkovat návykové nálady, navíc živě prezentované s obří dávkou charismatu.
Fluidum především sálá z hodinu a čtvrt černobíle nasnímaného koncertu, který je prokládán krátkými informacemi různorodého ražení, zejména historickými šoty. Bohužel musím konstatovat, že bych tyto raději uvítal pohromadě, a možná v mnohem větší míře ve speciální sekci menu. Prostřihy podané podobným způsobem spíše ruší dechberoucí minimalistickou hru světel, která dodává bezchybnému muzikantskému provedení látky další dimenzi. Kamera a střih přesně v souladu s hudbou plynule rozebírají detaily a společně s úchvatným harmonickým tancem pološer připravují skutečně zajímavé studie všech hráčů a jejich instrumentů. Za zmínku určitě stojí pohledy na smyčcem v život uváděnou Birgissonovu kytaru a pěkné jsou i průhledy na tlukot bicí soupravy.
Kostýmy aktérů jenom dopilovávají všudypřítomné mystično k dokonalosti. Režisér Vincent Morisset vskutku prokázal obrovský cit a hudební podklady načinčal k parádní podívané. Pro srovnání poslouží i neméně povedené čtyři skladby s ostřejším obrazem na bonusovém odkazu, které také neztrácejí nic na přesvědčivosti, zvláště úžasná „Hafsól“ (sluneční moře), se sexy monotónní basovou kytarou drážděnou paličkou od bicích, rozehrává další nástroje z vybavení ansámblu, kde vše zakončuje flétna.
„Inni“ je ideální volba pro ty, kterým se nechce kupovat jednotlivé disky, představující skvělý průřez tvorbou. Pro fanoušky potom hodnotná a hlavně velmi příjemná povinnost.
1.CD 1: Svefn-g-englar
2. Glósóli
3. Ný Batterí
4. Fljótavík
5. Við Spilum Endalaust
6. Hoppípolla
7. Með Blóðnasir
8. Inní Mér Syngur Vitleysingur
9. E-Bow
10.CD 2: Sæglópur
11. Festival
12. Hafsól
13. All Alright
14. Popplagið
15. Lúppulagið
16.DVD: Ný Batterí
17. Svefn-g-englar
18. Fljótavík
19. Inní Mér Syngur Vitleysingur
20. Sæglópur
21. Festival
22. E-Bow
23. Popplagið
24. Lúppulagið
25.Bonus DVD: All Alright
26. Glósóli
27. Hafsól
28. Við Spilum Endalaust
Diskografie
Átta (2023) Kveikur (2013) Valtari (2012) Inni (live) (2011) Með Suð Í Eyrum Við Spilum Endalaust (2008) Takk... (2005) ( ) (2002) Ágætis Byrjun (1999) Von (1997)
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 2011 Vydavatel: Krunk Stopáž: 104:03 + 7
Produkce: John Best, Dean O’Connor, Vincent Morisset
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.