Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Od čias, keď metalovým pobrežím otriasla mohutná prílivová vlna z USA, na ktorej sa zviezlo množstvo trendových metalcoreových zoskupení, som začal byť podozrievavý. Mám tým na mysli predovšetkým hlúčiky pokútne sa tváriacich mladíkov (najčastejšie) v úzkych nohaviciach a s bizarnými účesmi. Nakoľko je „externý“ imidž muzikantov na okraji môjho záujmu, hodnotím len samotnú hudobnú produkciu. Tá sa zliala do jednoliatej zvukovej masy, v ktorej netrénované ucho nebolo schopné rozoznať jednu potetovanú skupinu tínedžerov od druhej.
Skôr než hodím všetkých spomínaných do jedného vreca, ktoré onedlho skončí na smetisku metalových dejín, podelím sa s dojmami z posledného albumu daytonských (Ohio) THE DEVIL WEARS PRADA. Pointa bude z niekoľkých dôvodov prekvapivá.
Kapela existuje od roku 2005 a za túto úctyhodnú dobu splodila štyri dlhohrajúce albumy a EP „Zombie“ (2010). Práve „Zombie“ sa malo stať míľnikom a predznamenať odklon k tvrdšiemu zvuku. Na aktuálnej nahrávke sa pánom podarilo svoju víziu naplniť. Očakávajte vyváženú kombináciu agresivity („Dead Throne“) a silných melódií („My Questions“, „Mammoth“), ktorá je podfarbená nevtieravými klávesami („R.I.T.“). Dve gitary pridávajú albumu na pestrosti (veľmi podarená inštrumentálka „Kansas“) a hoci sa nešetrilo módnymi „zasekávačkami“, nepresahujú únosnú mieru. Vo videoklipom obdarenej hitovke „Born To Lose“ (a nielen v nej) asistuje vokálnemu kaskadérovi menom Mike Hranica gitarista DePoyster čistým spevom. Hranicov hlasový register je obdivuhodný a hoci mi jeho škriekavá varianta nebola spočiatku vôbec po chuti, dodáva zvuku THE DEVIL WEARS PRADA nezameniteľný „ksicht“. V tejto súvislosti mi nedá nespomenúť atmosférickú položku „Chicago“.
Dosť bolo chválenia, každá minca má dve strany. Prekážajú mi texty, ktoré sa téme vnútorných ľudských bojov venujú natoľko, až skĺzli do akejsi formy plytkých fragmentov. Niekoľko vypchávkových skladieb považujem viac-menej za nutné zlo.
Paradoxne môžem svoj pocit z „Dead Throne“ prirovnať k filmovému spracovaniu „The Devil Wears Prada“ (knižnú predlohu nepoznám). Snímka sa mi páčila, možno si ju niekedy znovu pozriem. Nikdy sa však neocitne v mojom pomyselnom rebríčku obľúbenosti a rozhodne nezačnem nosiť tričko s podobizňou Meryl Streep a Anne Hathaway. Hodnoteným albumom spravila americká formácia krok správnym smerom. Napriek faktu, že sa nevyhla niekoľkým zbytočným klišé, stojí pevne na nohách. Módne trendy sa menia a priaznivcom zostáva veriť, že THE DEVIL WEARS PRADA vydržia i ďalšiu sezónu.
Pod taktovkou ostrieľaného metalocoreového mága Adama Dutkiewicza zhutnili THE DEVIL WEARS PRADA svoj zvuk, prizvali Tima Lambesisa z AS I LAY DYING, vyhlásený Dan Seagrave nakreslil obal, a spolu s „Mŕtvym trónom“ konečne dospeli.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.