Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Sú kapely, ktoré robia všetko preto, aby u poslucháča vyvolali dojem, že stvoriť hudbu patrilo medzi najťažšie veci na svete. Sú skvelí hudobníci, bravúrni remeselníci, no ich genialita končí pri forme. Veľmi ťažké bolo naučiť sa všetky zručnosti, ktorými oplývajú, no v momente, keď ich nadobudli, skladanie sa pre nich stalo rutinou. Stvoriť svoju hudbu je pre nich odrazu veľmi ľahké. Myslia si že sú „artists“, no v skutočnosti sú artisti.
Sú kapely, ktoré sa pričinili o vznik samostatného žánru. Nie len štýlu či zvuku, ale normálneho žánru so všetkým, čo k tomu patrí. Spoznáte ich podľa toho, že pred nimi niečo nehral nikto a zrazu to hrajú ďalšie kapely, vznikajú okolo toho špecializované vydavateľstvá, médiá, novinári tomu dajú meno. V lepšom prípade zostanú zakladatelia žánru nad svojimi apoštolmi kvalitatívne trčať, v horšom o nich väčšina nasledujúcich generácii netuší, v tom najhoršom sa stanú obeťou toho, že nepodarky apoštolov zdegradujú aj ich vlastné prvotiny. V tom najlepšom prípade zo všetkých zostanú učitelia svojimi elévmi nenapodobení a nenapodobiteľní.
No a až toto sú MESHUGGAH. Ich dehumanizovaný mechanický „progresívny“ metal sa stal v poslednom čase modlou pre novú generáciu takzvaných djentových kapiel, no vyrovnať sa im sa nepodarilo nikomu. Sami vydávali lepšie aj horšie albumy a práve dnes, keď sú ich žiaci takí populárni, k nim boli obrátené uši extra pozorne.
Albumu „Koloss" sa podarilo oveľa viac než len potvrdiť, kto je na tomto ihrisku pánom. Otcovia zakladatelia sa totiž vrátili vo svojej životnej forme a prinášajú jeden zo svojich najlepších albumov.
Na rozdiel od konkurencie MESHUGGAH tónmi neplytvajú, v skutočnosti ich hrajú s výnimkou niekoľkých veľmi málo. Rytmus je podľa očakávania komplikovaný, no platí to iba o jeho vnútornej štruktúre - pokiaľ sa rozhodnete kývať si doň hlavou, podarí sa vám to bez problémov. Zvyšok formálnej stránky hudby je komplikovaný iba do miery, ktorá sa nebije s obsahom.
Veru, obsah! Novinka „Koloss" je v skutočnosti pesničkový album. Iste, panuje tu cynická neprítomnosť čohosi natoľko banálneho ako melódia, no inak sú jednotlivé kompozície úderné, zapamätateľné a s vcelku jednoduchým hudobným príbehom a priebehom. Album ako taký má navyše jednotný koncept, čo je pri jeho svojskosti a nástrahám hroziacej monotónnosti zrejme jeden z najväčších úspechov MESHUGGAH v roku 2012.
Všetko ostatné, ten ostnatý drôt a komplikované ozubené kolesá, z ktorých útlocitnejšieho poslucháča rozbolí hlava, sú v skutočnosti... metal. Vitajte v roku 2012, drahí priatelia. Extrémna hudba sa nehrá tak, že má extrémne tempo a je tvrdá. Odkedy si pamätám ja, extrémna hudba mala vždy v prvom rade extrémny obsah. BURZUM mi prišiel odjakživa extrémnejší než GORGOROTH, napriek tomu, že moja mama by povedala, že tvrdší a rýchlejší sú GORGOROTH.
V čase, keď v metalových kapelách hrajú fešáci s bezchybnými účesmi a zvukári nemajú problém vyrobiť na monitoroch svojich počítačov štyri a pol minúty dlhú čiernu klobásu, prichádza stará škola s extrémnou metalovou hudbou, ktorá preniká do rovnakej hĺbky, z akej jej brutalita vyviera. V čase, keď sa tvrdá hudba počúva všeobecne oveľa jednoduchšie, prišli MESHUGGAH s novou definíciou metalu. Miro Šmajda si môže toho vyprchaného rukojemníka, ktorému drží nôž pod krkom, pokojne zabiť, znásilniť a zožrať.
Aj predstavy o tom, čo znamená „vyvíjať sa" a „napredovať", sú najčastejšie odvodené najmä od predvedených zmien vo forme hudby. V skutočnosti je „Koloss" oveľa progresívnejší než pochybné peknučké umenie preceňovaných ANIMALS AS LEADERS. S počtom vypočutí to badať čoraz viac. Odľudštená, cynická a mŕtva hudba odrazu dostáva tvár a, čudujsasvete, aj dušu.
MESHUGGAH prinášajú nekompromisný metal. Pesničkový, úchvatný a groovy pre nás. Otravný, monotónny a nepočúvateľný pre všetkých ostatných. Tak, ako to má a musí byť.
1. I Am Colossus
2. The Demon's Name Is Surveillance
3. Do Not Look Down
4. Behind the Sun
5. The Hurt That Finds You First
6. Marrow
7. Break Those Bones Whose Sinews Gave It Motion
8. Swarm
9. Demiurge
10. The Last Vigil
Při hodnocení výborného minulého alba jsem přidal půl bodík, protože jsem věřil, že Švédové budou schopni mechaniku své těsné škatulky (možná lépe klece) nějako obzvláštnit.
A hle na „Koloss“. Pětice zašla ve svém experimentování možná nejdále v historii a výsledek skutečně stojí za to. Dosti odlehčené letité základy, odkrytější melodika, překvapující přímočarost a uvolněnější atmosféra se kolikrát mění až v post-metalové atmosferično, ale pořád tu máme a zíráme na ten majestátní MESHUGGAH !!
Navíc kapela tímto počinem přímo vybízí Straye aby o ní poupravil názor.
13. dubna 2012
Klypso
7 / 10
Skvelá práca bicích, výborný zvuk... Aj na novom albume terminátorov MESHUGGAH je stále čo chváliť. Súhlasím ale so Sickym, že tej monotónnosti už je niekedy moc. Ani tie nejúdernejšie nápady nemajú šancu naplno vyniknúť v záplave búšiacich riffov.
4. dubna 2012
Dalas
7 / 10
Je velmi obtížné nahlížet na nahrávky těchto švédských maniaků objektivním pohledem. Pokusím se však o to.
Nové album mě baví, ale "wow" efekt, provázející jejich starší nahrávky, tedy hlavně ty z přelomu milénia, je (zdá se) definitivně pryč. Prakticky ani na chvíli se nedokážu zbavit pocitu, že to všechno jsem už v nějaké podobě slyšel i v minulosti. To by snad nemuselo vadit, ale u MESHUGGAH to i navzdory několika silným písním vnímám jako citelný handicap.
Škoda i některých nedotažených momentů, jako například v jinak slušně našlápnuté skladbě "The Hurt That Finds You First", ve které skupina pracuje s motivem očekávání (zklidňující pasáž v závěru...) a následného zklamání (...přecházející v poměrně tuctový kytarový motiv, který zmizí do ztracena).
"Koloss" tak pro mě představuje další řadovku této legendy, která má stále co říct, ale která zároveň v určování příštích trendů už pomalu ale jistě vyklízí pozice. Celkově však určitě spokojenost, neb očekávání v mém případě nebyla nijak vysoká.
4. dubna 2012
Sicky
7 / 10
Nový MESHUGGAH jsou trochu takový recenzentský oříšek. Na jednu stranu opět velmi osobitý přístup, nový zvuk, originalita, ale na druhou stranu přílišná monotónnost a ne zrovna velké množství výrazných nápadů. Švédské ikony na novince o něco zjednodušili strukturu skladeb a jsou tak použitelnější pro mnohem širší publikum, což zkraje desky vypadá jako opravdu dobrý nápad, ale po čtvrté/páté skladbě je pro mne čím dál těžší se zbavit dojmu, že hrají stále to samé dokola a ona jednoduchost a monotónnost se zvolna obrací proti nim.
4. dubna 2012
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
Smolik
9,5 / 10
Měl jsem rád Destroy..., potom se mi pánové nějak hudebně vzdálili... Až zjednodušení na obZen mě zase velmi zaujalo a jejich současná, téměř "písničkářská" poloha mi naprosto vyhovuje. Čitelnější struktura skladeb, hudba už pouze nezpůsobuje bolest uší, proložení pomalejších groove skladeb rychlejšími je taky super, nemám připomínek.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.