Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Globalizace je v plném proudu. Nezůstává jí ušetřena ani hudba. Pomineme-li veškeré sporné etické a jakékoliv další aspekty tohoto jevu, existují přiklady, kdy to s sebou nepřináší jen ztrátu osobitosti či unifikaci veškerých finálních produktů. Své o tom ví i rozrůstající se komunita fanoušků ruských MOTORAMA. Rostov na Donu situovaný v západní části této rozlehlé země by jen málokdo odhadoval jako ruskou pobočku manchesterského soundu. Britský export do těchto končin lze řadit k vývozu špičkového zboží, které tento transport přežilo bez úhony.
To se ale už hrabu v nedávné minulosti, protože tato sympatická skupina má sebou už několik zdařilých počinů, včetně skvělého předloňského alba „Alps“. Nahrávka doslova narvaná chytlavými songy, které se jen ztěží oposlouchají, zapůsobila jako zjevení z jiného světa. Přitom jádro celého „problému“ tkvělo toliko v jednoduché kytarové muzice, jež si pro magnet na posluchače nemusí chodit k sousedům, kde jsou k mání ohrané a kýčovité motivy.
A proč ta zmíňka o jistém průmyslovém městě ve Velké Británii? Zasvěcení už určitě vědí a těm ostatním to patrně dojde okamžitě po pár úvodních tónech. Ve hlase Vladimíra Paršina lze snadno identifikovat barvu a melancholii Iana Curtise, což je asi nejvýraznější podobnost s JOY DIVISION. Máme tady sice přímočaré kytarové vály skromnější stopáže, ale kromě některých dalších drobných aspektů, jako je například důraz na dobový, dnes už lehce dřevní zvuk, veškerá podobnost MOTORAMA s anglickou legendou končí.
Spíše však než výlet po temných zákoutích lidské duše čekejte lehce zádumčivou procházku po těch radostnějších stránkách naší existence. Nostalgický podtext „Calendar“ je jen jednou, avšak možná jeho nejvýraznější dimenzí. Za ní se však skrývá přeci jen pestřejší svět, než se může na první pohled zdát. Desítka vzácně vyrovnaných písní (což je mimochodné příznačné i pro předchozí album) v sobě nese kromě všudypřítomné zádumčivosti i radostnější východiska. Smutná radost, dalo by se s trochou nadsázky říci. Radost ze života, pouhé existence... Radost z hudby.
Ta tedy především, o tom není sporu. MOTORAMA si svůj žánr doslova hýčkají. Pohrávají si s ním s nepředstíranou chutí a grácií. Jednoduché post-punkové a indierockové vzorce přetvářejí ve funkční rovnice, kde ačkoliv příliš mnoho neznámých není, však paradoxně nechybí opakovaná chuť dopátrat se konečného výsledku. Úsporná produkce se nesnaží maskovat minimalistické rockové aranžmá. Zároveň jí však nechybí náležitý prostor, znásobující nostalgický nádech vokálů. Teskné kytarové vyhrávky a mnohé vzletné refrény pak náležitě dotvářejí velmi působivý výsledný dojem.
Je to zvláštní. Tihle Rusové předvádějí nefalšovanou esenci ostrovní kytarové muziky, jež vládla před třemi dekádami a přesto při jejím poslechu nelze nepomyslet na sluncem prosvětlené březové háje Matičky Rusi. Hudební globalizace je prostě skutečností. Pokud však transfer know-how neproběhne pouze ve formě otrockého kopírování, není nutné být pohoršen. Tento chytrý koktejl kytarového retra a podmanivého písničkářství je toho důkazem.
V podstatě vše bylo vyřčeno. Nostalgicky znějící kytarová muzika s odkazy na post-punk JOY DIVISON musí nadchnout každého příznivce podobných spolků. Takže snad jediná rada: pokud máte tuto muziku rádi, neváhejte a sežeňte si to. Za spokojenost ručíme.
16. ledna 2013
RIP
8 / 10
Důkaz toho, že i v Rusku lze tvořit nadčasové a světově znějící nahrávky. Fascinuje mě, s jakou lehkostí opět uchopili křížení post punku a indie rocku, tahle parta prostě umí. A že se oproti minulé desce téměř nepohnuli z místa? Tady mi to nevadí, tady to naopak vítám, protože těchhle jejich písniček nikdy nebudu mít dost.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.