Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Čo to je za čudný názov? Nazývať vlastnú kapelu podľa stroja, ktorým podľa konšpiračných teórií sprisahanci vyvolávajú zemetrasenia a rôzne iné prírodné nešťastia na celom svete... to je na facepalm.
Ešte väčší, takzvaný double facepalm som predviedol, keď som na jej oficiálnych stránkach objavil odkazy na rôzne konšpirátorské weby...
Ale povedal som si, že nebudem odpisovať kapelu podľa prvého dojmu. Rozhodol som sa preskúmať jej debut podrobnejšie.
Populárny djent. Šialená ekvilibristika, technika, priehrštia nápadov, guľometná paľba matematicky presných rytmov a kvantá melódií a zmien. Vokály od melodických spevov, cez hardcoreový rev až po brutálny deathmetalový growling.
Pokiaľ to môžem z nahrávky posúdiť, tak THE HAARP MACHINE sú nadmieru dobrí inštrumentalisti, a aj zvukovo patrí „Disclosure“ k tomu lepšiemu, čo vychádza v dnešnej dobe zo štúdií, i keď basa sa zdá miestami mierne utopená.
Hneď na prvé vypočutie znie doska veľmi slušne, priam až dospelo. Lenže s ďalšími začína moje nadšenie akosi opadať. Nefunguje to.
„Disclosure“ zaujal, ale po chvíli som sa začal strácať v tom množstve nápadov a detailov. Po druhom vypočutí albumu mi neostali v hlave jediný moment, jediná melódia, jediný refrén, ktoré by som si pamätal, a nepomohla tomu ani relatívne krátka dĺžka nahrávky.
Dal som chlapcom z Londýna viac šancí a „Disclosure“ som otočil ešte niekoľkokrát, či sa predsa len situácia neobráti, ale nie, neviem sa cezeň prehrýzť. Jediné, čo sa mi na nahrávke bez výhrad páči, je spev. Ak svoje party dokáže Michael Semesky rovnako skvelo odspievať aj naživo, klobúk dole...
THE HAARP MACHINE do svojej muziky nasekali snáď všetky svoje nápady. Nehovorím, že celkom bezhlavo - úplný bordel to nie je. Jednotlivé nápady pekne fungujú na svojich miestach, len je ich nasekaných príliš veľa na malej ploche a hneď za sebou, bez akejkoľvek chvíľky, ktorú by hudobníci nechali poslucháčovi na vydýchnutie. Aj v tomto prípade by zjavne našlo uplatnenie príslovie hovoriace, že menej je niekedy viac.
Tadiaľto jednoducho cesta nevedie. Samozrejme, myslím tým moju cestu smerom k tejto kapele. Pevne verím, že tá si nájde dostatok fanúšikov aj bezo mňa, a to nielen v rade fanúšikov konšpiračných teórií...
1. Esoteric Agenda
2. Lower The Populace
3. Pleiadian Keys
4. From Vanity To Utility
5. Disclosure
6. The Escapist Notion
7. Extension To One
8. Machine Over
Nesourodá rychlokvaška naprosto zaměnitelná za spoustou jiných nebo spíše úplně stejných rychlokvašek. Proboha tohle opravdu někoho baví poslouchat? Pokaždé když se spojí teplé melodické vokály a chladný djent mám pocit, že se někdo snaží namíchat ze všech barev na paletě zcela nový zářivý odstín. Omyl pánové z THE HAARP MACHINE. Kdo to alespoň párkrát zkusil dobře ví, že pokud smícháte všechno, co máte na paletě, dostanete většinou hnědošedý výblitek, který rozhodně nikoho neoslní.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.