Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
„Like the Phoenix I leaving the lies behind Future´s golden for me There is no one who can stop me now“
Nenechte se mýlit, výše uvedené verše nepatří do textové výbavy právě recenzované nahrávky Tima Tolkkiho. Jen se mi vybavily při poslechu jeho nejnovějšího hudebního výtvoru. Náladový Timo Tolkki skutečně neměl svůj osobní a muzikantský život lehký, což mělo dopad i na jeho skladatelskou tvorbu. Po mnohokrát propíraném odchodu ze STRATOVARIUS, pro něž složil citovaný refrén písně „Phoenix“, a pokusech o comeback v koncepčním projektu (podivné album „Saana - Warrior Of Light Pt.1: Journey to Crystal Island“), v regulérní kapele („REVOLUTION RENAISSANCE“) či v power metalové super skupině („SYMFONIA“) zanevřel na hudební business a ohlásil konec své kariéry. Nikde jinde snad neplatí tolikrát omílané klišé „nikdy neříkej nikdy“ jako v muzikantském světě. Nápad na vznik této metalové opery se vylíhnul v hlavě šéfa nahrávací společnosti Frontiers Records, Serafina Perugina, do jejíž stáje přináleží i TimoTolkki. A tak vznikl první (i když z hlediska chronologie děje údajně třetí) díl z plánované trilogie z dílny zavalitého Fina.
Skladatelsky, to jest hudebně i textově, se jedná o one-man projekt páně Tolkkiho. Nikoli však z hlediska pěveckého a muzikantského. Protože se jedná o metalovou operu a poněvadž Tolkki rozhodně nepatří k pěveckým esům, bylo třeba přilákat osobnosti, které svým hlasem propůjčí nahrávce patřičnou atraktivnost. A že má Tolkkiho jméno stále dobrý zvuk, je znát i z výčtu jmen zúčastněných hráčů (bicmena a klávesáků) a zpěváků. S elitní sestavou Elize Ryd (AMARANTHE), Michael Kiske (UNISONIC), Russell Allen (SYMPHONY X), Rob Rock (IMPELLITTERI), Sharon den Adel (WITHIN TEMPTATION) a Tony Kakko (SONATA ARCTICA) by se musel skutečně hodně snažit, aby natočil propadák. Především jsem rád, že dal příležitost sličné Elize Ryd, jejíž hlas má společně s Robem Rockem ústřední úlohu. Zdatně jim sekunduje Russell Allen. Účinkování zbylých tří pěvců se omezuje na pouhý jediný song. Avšak tady velký pozor! Jejich party stojí za to! Skvělý duet Elize Ryd a Sharon den Adel („Shine“) a výkon Michiho Kiskeho (závěrečný nejdelší titulní song) povyšují jejich jinak nepříliš výrazné skladby hodně nad průměr.
Pěvecky máme tedy jasno. A jak album působí po hudební a textové stránce? Předně, nebudu příliš odvážný, když prohlásím, že hudebně je zcela jasně identifikovatelné. Timo Tolkki svůj skladatelský rukopis již léta nezměnil a měnit zřejmě ani nehodlá. Jsem si jist, že některé pasáže by si hraví posluchači mohli za dlouhých zimních večerů jako puzzle skládat do různých písní STRATOVARIUS tolkkiovské éry. Taková činnost by ovšem nebyla příliš smysluplná. Odkazy na alba „Elements“ nebo „Destiny“ jsou nepřeslechnutelné. Stačí tedy zopakovat, že se jedná o standardní tolkkiovské symfo-power metalové album s rychlými sóly, souboji kytary s klávesami a decentními orchestracemi v mírném melancholickém oparu. Dostane se Vám jímavých balad, šlapavých i naspeedovaných songů a nechybí i závěrečný rozmáchlejší kus. To vše je ozvláštněno elitními zpěváky a příběhem.
A vida, málem bych zapomněl na příběh! Abych příliš neprozrazoval, jenom naznačím, že se má jednat o fantasy odehrávající se v budoucnosti, jež není lidstvu příliš nakloněna z důvodu ekologických a klimatických změn, a o hledání východiska z této krizové situace. Tedy opět téma, jímž je Tolkkiho tvorba protkána po celou jeho hudební kariéru. V onom příběhu však zcela absentují jakékoli postavy, kterým by zpěváci vtiskli svými hlasy nějaký charakter. Textově se tedy jedná o album se slabou dějovou linkou, přičemž o příběhu se dozvíte daleko více z promočních materiálů než z textů samotných.
V souvislosti s Tolkkiho operou se nabízí srovnání s jiným, v současnosti proslulejším metalovo-operním ansáblem AVANTASIA, jehož nahrávka „The Mystery Of Time“ vyšla nedlouho před tímto počinem. Přestože je AVANTASIA výrazně opulentnější, co se produkce, orchestrací, příběhu i počtu zúčastněných hudebníků týče, pro mě tentokráte vítězí minimalističtější Tolkkiho AVALON. Alespoň, co se hudební stránky týče. Album jde na dřeň, nehraje si prostřednictvím nabubřelé produkce na velké umění, je pohodové, poslouchatelné a nekomplikované. Pro fanoušky skladatele Tolkkiho přímo meditační album. A v případě osoby buclatého Fina jsem nakonec rád, že ještě počká s hudebním důchodem, přestože lze z geneze tohoto alba usuzovat na touhu vytáhnout z kapsy posluchačů nějakou tu kačku. Jsem tomu rád i za Tima Tolkkiho samotného, jenž tímto albem zřejmě naplňuje smysl svých veršů.
Like the Phoenix I rise From the ashes of life I don´t need fortune or fame Just some peace of mind.“
Poměrně zdařilý x-tý návrat Tima Tolkkiho! Ovšem spíše než o metalovou operu se jedná o klasickou nahrávku z jeho dílny, doplněnou o mírně naivní koncepční příběh. Jejím největším kladem jsou předvedené výkony pěveckých osobností, jež vtiskly této desce osobitý ráz a do budoucna skýtají i slibnou naději na další dvě pokračování. I když u Fénixe Tima Tolkkiho jeden neví…
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.