Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Vyzpívávání se ze svých osobních traumat není v hudebním světě vůbec nic nového, ale když se k tomu přidá autorova neskrývaná homosexualita, dostává i píseň o lásce úplně nový rozměr.
Americký písničkář John Grant má osud pohnutý od samotného dětství. Vyrůstat se zmíněnou sexuální orientací v provinčním městě konzervativního Středozápadu jednomu asi nepřidá a odtud už je k psychickým problémům, chlastu a drogám opravdu jenom kousíček. Myšlenky na sebevraždu asi není třeba ani zmiňovat a nákaza HIV už je jen pomyslnou a ne zrovna veselou třešničkou na dortu. Člověk by čekal totální nasranost na celý okolní svět, ale o to překvapivěji pak působí poměrně křehká nahrávka.
Může znít sice trochu zvláštně, když písně o nešťastné lásce a slova jako „I Could Never Win His Heart Again“ vycházejí z úst muže, nicméně to opravdu není jediný důvod proč se na Grantovu tvorbu zaměřit. Tento Američan není typem písničkáře osaměle putujícího s kytarou. Snaží se reflektovat moderní hudební svět, a tak se v jeho skladbách dočkáme spíše elektronického pnutí doplňujícího smutnou atmosféru desky a odkazujícího někam k popové estetice osmdesátých let.
Že se muzikant se svým osudem rozhodně nevyrovnal a píseň je pro něj mimo jiné i určitou formou terapie, dokazuje např. v „I Hate This Town“, avšak nějaká výrazná nenávist z něj neprýští. Spíše jen smíření s osudem. A ačkoliv přiznává, že je „The Greatest Motherfucker That You´re Ever Gonna Meet“ („GMF“), lze o tom přeci jen pochybovat.
Nedá se říct, že by bylo „Pale Green Ghost“ nahrávkou bořící hudební hranice. Je jen povedenou a otevřenou hudební zpovědí jednoho životem zkroušeného člověka. Není dojímavá. Je upřímná.
1. Pale Green Ghosts
2. Black Belt
3. GMF
4. Vietnam
5. It Doesn´t Matter To Him
6. Why Don´t You Love Me Anymore
7. You Don´t Have To
8. Sensitive New Age Guy
9. Ernest Borgnine
10. I Hate This Town
11. Glacier
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.