Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Toto bude stručné, SINISTER sú tu 26. rok, čo sa o nich dalo písať do recenzií, to už niekde odznelo. Takže nejaké omáčky napríklad tu, medzi nami hlavne preto, že v zásade všetko, čo na adresu hudobnej tváre SINISTER padlo v roku 2012, platí aj dnes. Holanďania od debutu „Cross The Styx“ zažili vynikajúcu aj slabšiu formu, po „návratovom albume“ z roku 2006 sú prinajmenšom rešpektu hodnými klasikmi a spoluzakladateľmi európskeho (brutal) death metalu a Aadovi i jeho družine to už piaty album hrá naozaj presvedčivo.
Dávno viete, ako SINISTER hrajú – neľútostne rýchlo i valivo, pochmúrne, majestátne, s hrozivým hlbokým klasickým growlom a melodickými i zavýjajúcimi gitarovými sólami. Pred mnohými rokmi si vymysleli svoj štýl death metalu, odvtedy sa ho držia a občas sa ho snažia rozvíjať. Ortodoxný death metal, ktorý sa od nich čaká aj chce, ešte stále vedia dodať v presvedčivom prevedení. Novinka ma baví, prvá vypustená vzorka „The Burden Of Mayhem“ až prekvapila nejakými linkami, ktoré by som čakal skôr od SUFFOCATION. To je skôr len spestrenie, páni hrajú v prvom rade vlastné postupy, z ktorých dosť často počuť... ...zase SLAYER, ale to je skrátka pochopiteľné.
Miestami som mal pocit, že im z toho nejako preráža ich old school death/thrashmetalová paralelka ABSURD UNIVERSE (ktorá pred časom vydala celkom dobrý album, len cca 20 rokov po funuse), ale v podstate spokojnosť. Nejaké prekvapenia sa už od SINISTER čakať nedajú, to, že začiatok „The End Of All That Conquers“ trochu pripomína „Sacrificial Suicide“ od DEICIDE, ako inovácia fakt nevyzerá. V každom prípade v Schiedame pravidlu o tom, že (death)metalová kapela by mala vydať max. osem albumov a potom sa vážne zamyslieť nad tým, či ešte pokračovať v tvorbe, zatiaľ odolávajú o čosi lepšie než v Olsztyne. Fanúšikovia tu v podstate môžu rátať so štandardnou vysokou kvalitou a s bonusovým trojskladbovým diskom (covery od MORBID ANGEL, PARADISE LOST a AGENT STEEL) máme od Aadovcov hodinu hudby.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.