Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
DHG sú už niekoľko rokov v ťažko pozorovateľnom stave a vydanie nejakého nového materiálu sa vznášalo v množstve fluktuujúcich členov zostavy vo vákuu. Zmena v tomto stave nastala niekedy v trinástom roku milénia, kedy sa do zostavy vrátil Aldrahn. Obnovenie kreatívnej dvojice Aldrahn/Vicotnik a odohranie nejakých živých vystúpení sľubovalo dôstojného nástupcu kultového „666 International“, ktorý sa v „Supervillain Outcast“ nezrodil napriek jeho kvalitám.
A skutočne, to čo pripravili DHG v podobe „A Umbra Omega“ je materiál, ktorému sa len ťažko bude hľadať ekvivalent. Pre recenzentov predstavuje peklo pri pokuse o jeho slovný opis a hodnotenie. Hranica medzi genialitou a šialenstvom je tenká, avšak v tomto prípade sa ju Nórom podarilo úplne zmazať. Päť skladieb mimo intra s priemerom niekde okolo trinástich minút nemusí šokovať, no to čím je tento bohatý časopriestor vyplnený nemá v žánri extrémnej hudby celkom obdoby. Nepopieram, že mi niečo nemohlo uniknúť, ale pri niekoľko násobnom posluchu som nenašiel motív, ktorý by sa v rámci ktorejkoľvek skladby čo i len raz zopakoval.
Tento fakt, popiera akúkoľvek klasickú kompozičnú výstavbu monumentálnych skladieb a vytvára auru neuchopiteľnosti. V hudbe som zvyknutý na všelijaké extrémy, ale nie je snáď album po ktorého vypočutí by som zostal úplne vymletý s jedinou myšlienkou: „Čo do pekla bolo toto“? Tu a tam zachytíte nejaký melodický motív, aby vás vzápätí pomlel hyper rýchly blackmetal, akustické gitary, ambient, romantika, rockový náboj, saxofón, klavír, do toho pomätene vrieska Aldhran... Celé sa to veľmi rýchlo zvrháva v efektný abstraktný drogový „trip“ do inej dimenzie, kde platia úplne iné pravidlá. To vás úplne odrovná, či už v pozitívnom alebo negatívnom zmysle. Pritom DHG úplne rezignovali na industriálne zvuky a s elektronikou pracujú veľmi vkusne, pričom skôr vsádzajú na virtuózny klavír syntetizátor a chóry.
Album je napriek svojej chaotickej štruktúre atmosférický až elektrizujúci s vybrúseným zvukom a produkciou. Tento fakt dokonale demonštruje „Architect Of Darkness“, vytvárajúca týmito zbraňami dokonale mrazivú atmosféru. V mnohom tomu napomáha samotný Aldhran, ktorého nenapodobiteľnź vokál je ďaleko za hranicami počutého. Ten človek celý tým chaosom dýcha, pričom láme svoj hlas cez všetky možné i nemožné polohy v niekoľkých vrstvách. Bez neho by efekt albumu nebol ani zďaleka tak pôsobivý. Príkladom je impozantný záver „God Protocol Axiom“, s extatickým volaním zaujímavého textu:
Tomorrow we all bleed, we all fall.... And admire... We all approach, the unforgiving fire We believe.... That the ruler of the realm revealed Our warm adulation... In coming before his voice... ....To tremble....
Impozantný, inšpirujúci a plný kreativity sú pojmy, ktoré dokážem dobre stotožniť s novinkou DHG. Takto má vyzerať extrémna hudba tretieho tisícročia, takto má vyzerať renesancia extrémneho žánru. Kapela ukazuje nový pohľad na blackmetal, použitím prepracovaných a do veľkej miery melodických prostriedkov v chaotickej totálne premenlivej hudobnej štruktúre. Túto formu buď budete nenávidieť alebo milovať. Ja som nejaký čas osciloval medzi oboma týmito polohami, aby som sa ustálil na pozitívnej. V albume roka mám týmto pádom celkom jasno a som si istý, že sa hudbou „A Umbra Omega“ budem intoxikovať častejšie ako 666-tkou.
Aldrahn a Vicotnik sú DHG. Vytvorením "A Umbra Omega" mažú hranicu medzi genialitou a šialenstvom. Tento kompozične neuchopiteľný materiál v detailoch prepracovaný a v elementoch melodický posúva hranice extrémneho žánru o ďalší kus ďalej. Excelentné.
Hrdzavý kolotoč nálad, štýlov a výrazov. Nie som si istý, či toto volať progresom, posúvaním žánrov alebo avantgardou. Ale je to veľmi dobrý album.
6. dubna 2015
Shnoff
8,5 / 10
Chaos asi není to pravé slovo. Spíš slepenec. Kterýžto však pevně a konzistentně drží. Ještě na to potřebuju čas. Jestli se vyrovná 666-ce, nebo ji dokonce překoná, zatím pochybuju, ovšem čas ukáže.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.