Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Mám rád, keď je z hudby počuť, že jej autor naozaj premýšľal. Niežeby nemala ísť predovšetkým od srdca, no niekedy sa treba vrátiť zničený z práce, uraziť v garáži s kamarátmi viečko fľaške piva a tomu srdcu treba povedať, aká krv má tiecť ktorou komorou.
Obetovať niečomu čas s počuteľným nadšením, stáť však nohami na zemi a pripustiť, že v živote sú dôležitejšie veci. Toto mám v súvislosti s Novou Dubnicou namysli skôr, ako len úporný hodinársky proces, výsledkom ktorého mohol byť technicky prešpekulovaný, no obsahovo prázdny zhluk nôt.
Na poli progresívne znejúcej gitarovej muziky zrejme nemáme v tejto krajine nič lepšie, minimálne pokiaľ ide o tých, ktorí sa dodnes odvážili odklopiť veko kanála. Aj keď to asi neznelo extra pochvalne, nie je už novinkou, že MORNA si zaslúžia pozornosť tých, ktorí sa k večeru s obľubou uvelebia v kresle za tónov takých OPETH. Hoci postupom času vysvitne, že je to skôr zavádzajúca informácia, ktorá zbytočne núti MORNU v ušiach diváka zohrať zápas s nerovným súperom.
Po vypočutí „Nuisance“ je síce podozrivé tvrdenie, že novodubnická štvorica na podobné mená príliš do taktu nepritakáva. Najmä gitary totiž silne evokujú štokholmských náladotvorcov na nahrávkach vydaných ešte pod Candlelight Records. Avšak prepojenia na známe mená neudierajú do uší tak... ehm, okato. To, že vás nútia počúvať ďalej, je vlastne to najlepšie, čo si MORNA mohli želať.
„Nuisance“ je počuteľne súdržnejší materiál – chalani si to viac učesali a poslucháčovi pripadá, že pri tvorbe viac komunikovali a ustupovali jeden druhému v prospech celku. Iba tak vznikne doska, ktorá má všetkého tak akurát, hoci na „Nuisance“ to ešte nie je tak celkom pravda – hobľovanie občas nevie náladovým vybrnkávačkám ustúpiť v momente, kedy si už situácia pýta vyvetrať.
Že vo „výklusových“ atmosferickejších úsekoch hrajú napríklad Kubove bicie zbytočne košato, znie už ako keby som naozaj hľadal, čo sa ešte dá vytknúť. Dojmu prekombinovaných, vyšperkovaných záťahov na bránku bez gólového efektu sa však niekedy zbaviť jednoducho nedá.
Nekritizujem - „Nuisance“ chce byť hudbou, od akej sa prirodzene očakáva inštrumentálna košatosť notového zápisu a technická vyspelosť protagonistov. Občas sa však zdá, že chalani sa v tom rochnili tak dlho, že im vo finále napokon chýbal nezávislý pozorovateľ, ktorý by čo-to poškrtal, a to sa týka minutáže aj aranží.
Výhrady, ktoré mám, nemožno v kontexte subžánru vôbec nazývať prkotinami. Na druhej strane, súboj s etablovanými zahraničnými menami prehrávajú junáci s Považia už len na detaily a veľkým prísľubom do budúcna je fakt, že sa o slovenskom progresívnom metale vďaka nim môžeme baviť s takto hlboko zaoraným pluhom.
Keď sa na disku prepracujete k mazácky vybrúsenej, strhujúco vygradovanej inštrumentálke „End Of Imbroglio“, nemôžete im do budúcnosti nezaželať viac takýchto lahodných momentov.
Súboj s etablovanými zahraničnými menami prehrávajú junáci s Považia už len na detaily. Je skvelé, že sa o slovenskom progresívnom metale vďaka nim môžeme baviť s takto hlboko zaoraným pluhom.
1. Life After Heroes
2. To Think Alone
3. Oppressive Doubt
4. Deceiving Gleam
5. Being Me
6. Trollkarlens Dikt
7. End Of Imbroglio
8. Like A Moth To A Flame
Diskografie
Sentient Cultist (2019) Nuisance (2015) A Tale of Woe (2013)
Extrémne pracovití, snaživí a talentovaní sú títo chlapci z Novej Dubnice.
Samozrejme, že by sa o nich dalo písať aj bez spomínania OPETH. Mohli by sme hovoriť o drsnejších, menej arty BARREN EARTH či naopak umeleckejších a menej brutálnych EDGE OF SANITY, v každom prípade ten sever tam je jasne čitateľný a pocitovo jasný.
Radosť počúvať, ako MORNA vybrusujú svoje inštrumentálne zručnosti a už na druhom albume znejú ako skutoční profíci. A to pritom ide stále o študentov vysokých škôl. Snažím sa predstaviť si, kde budú tak o desať rokov...
Tak či onak, ešte zapracovať na chytľavejších, zapamätateľných, "hitových" pasážach a máme tu skutočne európsku, možno až svetovú kapelu.
28. ledna 2016
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
dzuso
8 / 10
Kvalitou podobné ako novinka, na tejto nahrávke sa mi viac páči zvuk.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.