Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Zřejmě nejtěžší váha novozélandského metalu zalehla vrchol mého osobního žebříčku už v první polovině roku a od té doby marně čekám, kdy tohohle robustního maorského válečníka někdo sesadí. A s blížícím se koncem bilančního období zjišťuju, že na kapelu, která se klaní magické síle riffu, jednoduše nikdo nebude mít dostatečnou páru. „The Death Of All Things“ je totiž přesně tím typem alba, které má absolutně všechno, co od moderní metalové nahrávky lze žádat.
Fakta napřed. BEASTWARS za sebou mají dekádu existence, během níž přivedli na svět tři řadová alba a stali se ve své domovině hvězdami první velikosti. Vysloužili si celou řadu srovnání. Zdůrazňována bývá jejich vazba na prvotní grungeovou energii i pevné místo ve sludge/stonerovém pandemoniu, kde jim často bývá přisuzována role novozélandských MASTODON. Jenže BEASTWARS jsou sví a vzory přerůstají, což bylo jasné už na předchozí desce „Blood Becomes Fire“, která urvala z řetězů maximu kapely „obey the riff“ a sbratřila jí se špínou a emocionální přímočarostí podmračeného garážového blues.
Novinka „The Death Of All Things“ možná trochu ubírá na zemitosti, ale ne na absolutním důrazu na kytarovou složku. Těžké, zadýmené a ponuře melodické party Claytona Andersona zahušťuje brutálně nahulená basa Jamese Woodse, která trhá stromy z kořenů. To hlavní ale přichází ve chvíli, kdy do rozvrácené post-apo krajiny nastoupí Matt Hyde. Slovo intenzivní není v případě jeho projevu intenzivní dost. Matt se zalyká vztekem, hřímá, kňučí jako raněné zvíře, chroptí a bublá texty plné zmaru. Prošedlý vousatý básník konce a zmaru, skutečná duše kapely, která projev BEASTWARS posouvá nad většinu konkurentů. Rozsah jeho hrdelních atmosfér naplno vyplyne, když sleví z animálního nasazení a v akustické buesové baladě „The Devil Took Her“ jen neotesaně a přitom citlivě notuje.
Hudba Novozélanďanů není jen „dobře dělaná“, „energická“. Nabízí se spíš záhadné slovíčko „karnální“ – spojená s tělem, požitkářská, přitom pomíjivá, operující s atmosférou dočasnosti všech věcí. „The Death Of All Things“ nemá jediné slabé místo. Ano, rozhodně se z něj dá vypíchnout bluesově rozeřvaná „Some Sell Their Souls“ či omámeným grungeovým riffem opentlená singlovka „Witches“, ale tohle album je jednoduše jak hypnotický rituální tanec plný výhružných gest a animálních výkřiků. Houpavá, vtahující, primitivní, a přitom rafinovaná haka Ka Mate, chvilkový triumf metalového života nad neodvratnou smrtí všech věcí. Procházka rozhoupanou bažinou zániku, která vás centimetr po centimetru vtahuje do svého zabijáckého lůna, které páchne hnilobou a rašelinou.
BEASTWARS ohlásili, že tahle nahrávka bude jejich poslední. Pokud ano, je to jenom doklad výjimečnosti kapely. Nejde skončit lépe. Album roku.
1. Call to the Mountain
2. Devils of Last Night
3. Some Sell Their Souls
4. Witches
5. Black Days
6. Holy Man
7. Disappear
8. The Devil Took Her
9. The Death of All Things
Diskografie
The Death of All Things (2016) Blood Becomes Fire (2013) Beastwars (2011)
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 2016 Vydavatel: Bilocation Records Stopáž: 38:51
Novozélandská inkarnácia kalifornských HIGH ON FIRE s tretím albumom rozmetala takmer všetko, čo sa jej tento rok postavilo do cesty. Podladené sludgeové gitarové bahno sa perfektne snúbi so strednetempou valivou rytmikou – nahrávka tak má buldočí ťah na bránku a úspešne sa snaží o jeden z najväčších randálov roka, ktorému korunu nasadzuje chropot šedivého „barda“ Matta Hydea. Neurvalá, animálna nádhera. Takto nejako si musí v hlbokých novozélandských lesoch pospevovať duch zamordovaného trolla s umeleckým cítením. Najväčší bordelári sú tento rok samozrejme MESHUGGAH, ich kvadratické profesorstvo však má pramálo spoločné s týmto bezohľadným nakopaním orangutana v každom z nás. Už len Woodsovou basou vám protinožci pozhadzujú všetky kompóty z police. A toto je hudba pre tých, ktorí kompóty na nič iné nepoužívajú.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.