Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
THE FACELESS jsou na metalové scéně hojně diskutovaným pojmem, a to ne vždy v pozitivním slova smyslu. Tihle mladí kluci „bez tváře“ dokázali vzít tvrdou muziku nečekaně tvrdým útokem již před rovnými jedenácti lety debutovým albem „Akeldama“. Jejich technicky zmáknutá verze death metalu s nenápadnými progresivními prvky jim ihned onu pomyslnou tvář získala.
Dva roky poté přišla technická dokonalost jménem „Planetary Duality“ a legenda byla na světě. Ty nejvyšší formy umění si však občas žádají své oběti. Van Gogha stál jeho um levé ucho, Heath Ledger za svého Oscara zaplatil životem a komplikovaná osobnost frontmana THE FACELESS si očividně žádá před každým albem několikrát překopat celý roster. Pomineme-li nápadně dlouhou časovou prodlevu od předchozího alba a zrušené letošní turné, za které jsme uronili slzu i v České republice, můžeme si konečně položit onu zásadní otázku: stála ta pětiletá depka Michaelu Keenovi za to, anebo si měl raději rovnou uříznout to ucho?
Po obligatorním minutovém intru začíná album pěkně zostra. Ďábelský křik zastává vokalista Ken Sorceron z kapely ABIGAIL WILLIAMS, avšak své black metalové kořeny zastírá poměrně úspěšně. Napříč celým albem se převážně snaží zapadnout do zajetých kolejí THE FACELESS, tedy lišit se od předchozích vokalistů co nejméně. Z každé skladby mnohem více vyčnívá monumentální čistý zpěv samotného Michaela Keenea. Stačí, aby jeho osobitý hlas zazněl na několik málo vteřin, a přesto dokáže ozvláštnit de facto každou skladbu již od doby předchozího alba „Autotheism“.
Je to právě vokál frontmana ve spolupráci s dočasným zvolněním tempa kytar a zpomalením bicích, které dokáží úspěšně přetvořit ten drtivý technický death v něco podstatně okázalejšího, velkolepějšího a v neposlední řadě také citlivějšího… Jinými slovy ne, „Planetary Duality“ II se opět nekoná. Pokud chcete čistokrevný a technicky dokonalý nářez, obraťte se raději na letošní ARCHSPIRE, nebo loňský FIRST FRAGMENT.
Když už si dovoluji použít ve spojení s THE FACELESS slovo jako „citlivost“, musím navázat jednou překvapivě důležitou věcí; texty. Nalejme si čistého, v (death) metalu jsou texty většinou vedlejší, hlas slouží pouze jako nástroj a basta. Ovšem v novince THE FACELESS je něco jinak. Dalšími a dalšími poslechy se do vás vkrádá letmý depresivní feeling, který právě slova jednotlivých skladeb perfektně dokreslují (vysvětlují). Téma smrti a trhání masa od kostí jsou v death metalu docela zívačka, ovšem Michael Keene používá ve své tvorbě poměrně sofistikované a dosti specifické slovní obraty, které zkrátka nemohou pocházet odjinud než z jeho nejhlubšího nitra.
Jsou ryzí, a když mocným hlasem zvolá: „The feeling when I´m under your skin. You´re so alone“, anebo když mrazivě opakuje: „My skin, my cell, where I will suffer well“, tak mu tu jeho samotu a utrpení budete věřit. Přesto se ale nemusíte bát, že by THE FACELESS prošli nějakou „emo“ proměnou, jde spíše jen o další vrstvu, která se skrývá za jinak precizní tvrdou muzikou a kterou dle vašich osobních preferencí můžete, anebo nemusíte odhalit.
„In Becoming a Ghost“ by se tím pádem s přimhouřením oka dalo označit jako konceptuální album, které zhmotňuje velice osobní prožitky svého tvůrce – jeho cestu ke smrti. Od rozhněvaného kopání hrobu („Digging the Grave“), přes rozmlouvání s ďáblem („Cup of Mephistopheles“), poznání vlastního prokletí a nekonečné samoty („I Am“), až po akceptování zániku své existence („The Terminal Breath“).
V konečném důsledku však nelze hovořit o bezchybném konceptuálním albu, Tommy Rogers z BETWEEN THE BURIED AND ME může tedy v klidu spát. U některých skladeb je na první poslech slyšet, že vznikaly v odlišném období a možná i náladě. Např. excelentní a z celého alba nejvíce facelessovská „The Spiraling Void“ zní spíše jako vytržená z „Autotheism“, také předposlední instrumentálka lehce narušuje celkové vyznění závěru alba
Obzvlášť když jí předchází klidné a pro někoho možná nudné minutové intermezzo. A co ten odvážný remake DEPECHE MODE („Shake the Disease“)? Ano, také malinko vybočuje, ovšem paradoxně ne tolik, jak si nejspíš teď myslíte. Nepochybně se jedná o jednu z těch lepších předělávek původně nemetalového songu. Obzvláště vezmeme-li v potaz, že hlas Michaela Keene nemá k vokalistovi DEPECHE MODE až tak daleko…
Sečteno a podtrženo, „In Becoming a Ghost“ je neobyčejným a do budoucna nejspíš ještě hojně diskutovaným přírůstkem do rodiny progresivního/technického death metalu. Nebesky vysoko nasazenou laťku placky „Autotheism“ sice neatakuje, ale jedná se o album velice osobní i osobité. Jeho nedostatky je možné vnímat přímo jako přirozené lidské nedokonalosti samotného frontmana kapely. „In Becoming a Ghost“ je nikoli ve špatném slova smyslu pokřivený obraz jeho pokřivené duše.
Krokem stranou od „Planetary Duality“ a kvalitativně v závěsu za „Authoteism“, THE FACELESS servírují s přimhouřením oka prvotřídní progresivní/technický death s citelným osobním přístupem.
1. In Becoming a Ghost
2. Digging the Grave
3. Black Star
4. Cup of Mephistopheles
5. The Spiraling Void
6. Shake the Disease
7. I Am
8. Ghost Reprise
9. (Instru)mental Illness
10. The Terminal Breath
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.