Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Současná extrémněji laděná hardcore a post-hardcore scéna netrpí zrovna nedostatkem. Poslední desky od NORMA JEAN, EVERY TIME I DIE nebo třeba i klasiků CONVERGE představují minimálně slušný nadstandard. Letošní rok je ale ve znamení méně známých Američanů GREYHAVEN. Teda alespoň pro mě.
Na svém debutu „Cult America“ z roku 2014 tito hoši z Kentucky naznačili jisté ambice, desce však chyběla dotaženost a to především po produkční a zvukové stránce. Zato letošní „Empty Black“ už se po všech stránkách škrábe na vrchol stylového ranku. Správně agresivní hudba je umocněna ostrým řezavým zvukem a když na to pánové šlápnou rychleji, je to mnohem živelnější a dynamičtější než na poslední desce NORMA JEAN. Snad nejpřesnější je srovnání s kolegy EVERY TIME I DIE, zřejmě i proto, že obě skupiny se dají z části označit i nálepkou metalcore. Charakteristické znaky ohledně metalových kytarových vyhrávek a postupů zde prostě jsou.
GREYHAVEN kladou důraz na lyrickou složku své hudby. Říkají, že jejich vzory jsou Kurt Cobain, Lou Reed nebo i Jimi Morrison. Dilemata boje proti korporátnímu obchodu s ropou, otázky šedé ekonomiky a státem kontrolovaného obchodu s opiáty, to vše se proplétá v textech a hudba tyto témata umocňuje svou naléhavostí a důrazností. Vokál Brenta Millse pak svou variabilitou dodává skladbám další rozměr. Jeho agresivní štěkání, rozlícený řev, emotivní bědování, ve skladbě „Kappa (River Child)“ připomínající až DEFTONES, i čistý a často smutkem naplněný rockový vokál je tím, čím se GREYHAVEN posouvají mimo hranice bězného hardcoru až kamsi do crossoveru.
Další nedílnou součástí jsou na desce „Empty Black“ všudypřítomné progresivní post-hardcore postupy, které v některých okamžicích evokují vzpomínky na staré desky THE DILLINGER ESCAPE PLAN. Minimálně od skladby „Echo and Dust Pt. I“ je ale jasné, že skupina to umí i na druhou stranu. Melodické pasáže, které by slušely i rockovým hitovkám se objevují všude, vždy však jen na tak dlouho, aby se skladby nezvrhly v nějakou sladkobolnou show. Třeba klidnější pasáže v "Echo and Dust pt. II" ukazují, jak by to vypadalo, kdyby se GREYHAVEN rozhodli hrát v invencích populárních rockových kapel. A i v téhle poloze to šlape na jedničku. To, že se nakonec skladba přes trochu té agrese zvrhne v dunící doommetalový závěr, jen dokazuje, jak moc toho skupina dokáže nacpat do jediné skladby.
„Empty Black“ představuje pestrou hudební kolekci, u které se jen těžko dostaví pocit oposlouchanosti. Kdykoli si tuhle desku pustím, vždy mě v některých okamžicích překvapí. Asi ta největší motivace vracet se k poslechu znovu a znovu. Známka bravurní hudby.
1. Sweet Machine
2. Blemish
3. Echo and Dust pt. I
4. Mortality Rate
5. Ten Dogs — Red Heaven
6. White Lighters
7. Kappa (River Child)
8. Day Is Gone
9. Broadcast Network
10. Echo and Dust pt. II
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.