Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Pokud znáte tři roky starý debut Dánů VOLA, pak se vám asi zcela logicky a jednoznačně vybaví asociace s megastar MESHUGGAH. V souvislosti s albem „Inmazes“ to bylo přirovnání, které pomineme-li vokální složku, bylo zcela oprávněné a skupinu stavělo do pozice téměř plagiátorské. Přesto se toto album dočkalo celkem příznivého ohlasu a myslím, že oprávněně. Vyvážená kytarová měšu agresivita vůči uhlazenějšímu vokálu fungovala a skladbám nechyběl náboj ani nálada. Navíc syntezátorové doplnění naznačovalo, že pánové si umí pohrát se stylovými přesahy.
Po třech letech, při poslechu „Applause Of A Distant Crowd“, se ale dostavuje pocit, že tohle album nahrála úplně jiná skupina. Pryč je kytarová hrubost a djentová agresivita, v tomto ohledu už se setkáme jen se sporadickými náznaky například v „Smartfriend“, „Still“ nebo „Whaler“. Výsledné vyznění jen občasných tvrdých kytar je však jinde, posouvá se někam do valivějších a dusnějších poloh. Přirovnání se hledá těžce, snad jako byste zpomalili kytarové riffování Francouzů GOJIRA. Jinak jsou ale skladby postavené na úplně jiných základech. V podstatě došlo k tomu, že hudba následovala vokální složku, která už na debutu plavala v jemných až melancholických vodách. Tím se VOLA posunuli do rockového teritoria, které jim je ale hodně těsné. Především pokud bychom měli na mysli standardní rockové formy. Rozlet a rozsah postupů, které se Dánové rozhodli využít, přesahuje stylové hranice a v každé skladbě je třeba počítat s nějakým překvapením. Ať už jsou to syntezátorové zvuky jako z popových hitů osmdesátých let, rozevláté melodie, jakoby RADIOHEAD inspirované elektronické podivnosti nebo klavírní melancholie v „Green Screen Mother“, která představuje nádherné postludium celého alba.
Nad veškerou tou hudební rozmanitostí pak kraluje Asger Mygind, jehož hlas je snad ještě sebevědomější a čistější než na debutu. Především má ale dostatek prostoru a volnosti, aby neudušen těžkou djentovou mlhou, mohl plně rozzářit prostor svou vzdušností. Zcela tak naplňuje význam názvu skupiny, neboť VOLA v italštině znamená létat. A přesně v invencích tohoto významu létá Asgerův vokál nad skladbami ať už v jasných melodických linkách, jakoby zastřených výškách nebo točí hitové refrény, tak jako ve snad nejlepší skladbě alba „Alien Shivers“, která ale přesto přirozeně odplouvá až do neo-prog postupů.
Dlouho jsem zápasil s pocitem, že mi vokál něco nebo někoho opravdu silně připomíná. Osobitá forma ale ono srovnání neustále odváděla pryč a tak trvalo mnoho poslechů, než mi v hlavě naskočilo jméno Marko Saaresto a jeho finská pop-rock parta POETS OF THE FALL. Ve skladbě „Vertigo“ je asi nejvíce cítit ono baladické umění a jemné emotivní vokální postupy hrající si s neuvěřitelnou jistotou i s falzetem. Ano, posluchač se musí připravit na to, že od MESHUGGAH základů VOLA odlétli až do poloh, jež si bez uzardění hrají s pop-rockovými formami.
Jenže VOLA přesvědčují, že mají dostatek schopností a invence tvořit i v takových kulisách hudbu nápaditou, neotřelou, ale především s nádhernými melodiemi, které umocněné vokální precizností odvádí posluchače od myšlenek na styl a formu a tak je zcela nesmyslné zabývat se posuzováním, zda jsou kytary dostatečně tvrdé pro rockového fanouška. Ano, v mnoha okamžicích jsou, často však jsou to jen kulisy pro ony nádherné vzdušné melodie, které jako by přilétly odkudsi z vesmíru. Stačí si poslechnout titulní „Applause Of A Distant Crowd“ a je možno pochopit, v jaké symbióze dokáží VOLA produkovat svůj mix inspirací.
„Applause Of A Distant Crowd“ bude hodně velký oříšek pro příznivce původní tváře VOLA z debutu. Razantní proměna musí překvapit, ne-li šokovat a tento aspekt zákonitě ovlivní i mnoho fanoušků, a zřejmě se výrazně obmění i vlastní posluchačská obec skupiny. Také přiznávám, že první poslech „Applause Of A Distant Crowd“ mě zanechal trochu rozpačitým. Celkem velké překvapení, možná i se známkami zděšení, se však vytratilo a poté, co jsem novou formu přijal, roste už jen spokojenost a obdiv nad odvahou, s jakou VOLA v podstatě zahodili své začátky a roztočili úplně jiný kolotoč.
1. We Are Thin Air
2. Ghosts
3. Smartfriend
4. Ruby Pool
5. Alien Shivers
6. Vertigo
7. Still
8. Applause of a Distant Crowd
9. Whaler
10. Green Screen Mother
Diskografie
Witness (2021) Applause of a Distant Crowd (2018) Inmazes (2015) Monsters (EP) (2011) Glasswork (EP) (2010) Homesick Machinery (EP) (2008)
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 2018 Vydavatel: Mascot Records Stopáž: 42:43
Nádherná záležitost. Pro mě nepředstavuje až takový kulturní šok v porovnání s debutem, spíše jeho logický vývoj. Kořeny vyrůstající z djentové horečky nedávných let jsou stále jasně patrné, ale VOLA už směle hledí vpřed a typicky skandinávsky vkusným způsobem chtějí lovit v mainstreamovějších vodách. Já jim to baštím a přeju!
30. října 2018
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
thematic
9 / 10
Mam to ako Noisy. Najprv rozpaky, ale teraz si uz uzivam ten zvlastny pop-djent-progovy koktejl.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.