Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Crustová veličina ze švédského Göteborgu na posledním albu plnými hrstmi nabírá i z deathmetalové tradice svého města. Sedmá řadovka, pojmenovaná „Hexhammaren“, je současně zvukově učesanější než její předchůdci, rozumějte stále v intencích svého ušudlaného žánru. Melodika je mnohem vybroušenější a chytlavější než kdykoliv jindy. Celkem chápu, že tohle se fanouškům, kteří přísahají na první alba MARTYRDÖD, asi nebude líbit, ačkoliv v jádru to je stále podobná frajerská fůze, co si bere to nejlepší z d-beatu, death a black metalu.
Album je rozhodně nejpřístupnější z celé tvorby kapely. Někdy mám i pocit, že kdyby zpěv nebyl takovou zahleněnou špínou, najdou si k „Hexhammaren“ cestu i fandové folk metalu a podobných metalových subžánrů, jež si na košatých melodických linkách zakládají. On ten folklórní náběh v kytarách tady vlastě vždycky byl, ale asi nikdy nevystrkoval nos tak okatě. Pro mnohé to bude krok k mainstreamu, ale MARTYRDÖD ho dle mého bez potíží ustojí, protože to, jak pracují s melodií, vnímám jako aranžérské zrání, nikoliv posun k „popu“. Hravost, kterou mají heroických vyhrávkách skladby jako „Nästa Syrien“ nejsou ničím jiným, než kvalitně odvedeným kytarovým řemeslem. Hned v další skladbě „Cashless Society“ beztak dokazují, že nezapomněli ani válcovat, ani na poctivou metalovou riffařinu.
Novým MARTYRDÖD se daří kličkovat. Mnohé postupy hrají na první signální, ale mají současně poměrně dlouhou trvanlivost. Ještě se mi je od vydání alba nepodařilo oposlouchat. Melodika sedí na rozjetém crustovém vlaku, který nezadržitelně frčí kupředu, a ačkoliv jsem zmínil, že zvuk není zdaleka tak zubatý a hrubý jako třeba na „In Extremis“, stále si zachovává určitý nános nepostradatelné špíny. „Hexhammaren“ neudělalo tak velký posun, jak by se možná mnohým mohlo zdát, a nikdo to vlastně po MARTYRDÖD ani nechce. Největší změnou tak možná bude label, neboť předchozí tři alba vypouštěl do světa Southern Lord a nově se Švédi upsali stáji Century Media.
1. Hexhammaren
2. Ränillar
3. Helveteslarm
4. War On Peace
5. Bait And Switch
6. Nästa Syrien
7. Cashless Society
8. In The Dead Of Night
9. Den Sista Striden
10. Pharmacepticon
11. Judgement Day
12. Sthlm Syndrom
Diskografie
Hexhammaren (2019) List (2016) Elddop (2014) Paranoia (2012) Sekt (2009) In Extremis (2005) Martyrdöd? (2003)
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 2019 Vydavatel: Century Media/Southern Lord
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.