Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Nevím, zda se poslední dobou patří vždy, když ARAKAIN vydá nové album, bilancovat, ale ono se to vlastně asi nabízí samo. Podobnou stálici (a podobně úspěšnou, musím samozřejmě dodat) totiž aby člověk na domácí scéně pohledal. Tak tedy vězte, že aktuálně domácí metaloví nestoři zapisují již sedmatřicátý rok své existence, Jiří Urban, jediný zakládající člen v jejich sestavě, slaví šedesáté narozeniny, a k tomu všemu si kapela nadělila osmnácté řadové album s názvem „Jekyll & Hyde“, poctivě dodržující tradici v nečeském pojmenovávání studiových nahrávek.
Ano, kapela si nadělila. Myslím, že v tomhle konstatování se toho skrývá daleko víc, než je na první pohled zřejmé. Pro koho je vlastně nové album důležitější, pro fanoušky nebo pro kapelu samotnou? Nestačilo by jí jen dál objíždět všemožné festivaly, nejlépe s hostující Luckou Bílou, jak se to ostatně aktuálně stejně děje, a na chleba by bylo vyděláno, album, nealbum?
Na první pohled zcela jistě. A když nahlédnete pod pokličku nahrávky samotné, zjistíte, že slova o nové autorské desce především pro vlastní potěchu jsou na místě. Nedomnívám se totiž, že materiál „Jekyll & Hyde“ zvedne kohokoliv z příznivců kapely ze židle, a naopak, že pokud bude kdokoliv z nich chtít slyšet ARAKAIN ve výborné a reprezentativní formě, sáhne po novince pravděpodobně až v jedné z posledních řad.
Dlouholetá praxe a rutina tady totiž zvítězila nad obsahem, pročež album znamená jeden z nejslabších článků celé diskografie Pražanů vůbec. A přestože se v úvodní a jistě nejlepší věci alba „Dnes ještě ne“ kapela celkem oprávněně nebojí vypíchnout vlastní jedinečnost („ač proud si létama šel, kam chtěl, nás zajímal jen poctivej riff“), je to poměrně kontraproduktivní, neboť z následujícího dění na desce to prostě a jednoduše není moc poznat. Dostáváme se zde totiž na křehký led právě ne zcela svěžích riffů, motivů a refrénů, které dohromady nepůsobí jako nic jiného, než jen mlácení prázdné slámy.
Vyjmenovat skladby, které jdou alespoň trochu proti popsanému proudu, je pak díky tomu poměrně jednoduché. Krom jmenovaného otvíráku už je to vlastně jen „Hathor“, typicky pozdně – arakainovská věc s o to důkladnějším tahem na bránu, a „Jen vaše ruce“, duet Honzy Toužimského a Luckou Bílou, napsaný jistě pro příležitosti společného živého hraní (což z něj mimochodem vyzařuje na všechny strany), ale člověk si jej alespoň neomylně zapamatuje a zařadí. A to se právě o prakticky veškerém zbytku „Jekyll & Hyde“, včetně titulní skladby, bohužel říct nedá.
Osmnáctá položka v diskografii ARAKAINu tudíž není rozhodně psána bůhvíjak ozdobným písmem a vypovídá o tom třeba i taková drobnost, jakou je její prachmizerný obal (už potřetí za sebou, mimochodem). Ten totiž rovněž podtrhuje aktuální studiovou „formu“ kapely, která zřejmě stačí uspokojit potřeby jí samotné, ale rozhodně ne jejího dlouholetého a oddaného fanouška. Bohužel.
1. Dnes ještě ne
2. Znal bych rád
3. Šestý smysl
4. To co chceš mít
5. Kompromis
6. Sny dávají křídla
7. Síť
8. Hathor
9. Jen vaše ruce
10. Hřích
11. Signály
12. Jekyll & Hyde
Po skoro ctyriceti letech muzicirovani das tezko dohromady napady na desku, ktera bude kopat zadky tak jako za mlada. Vi to Maideni, vi to Judas, Metla, Helloween a ted uz to vi i Arakain. Album dle formy posledni desetiletky, neurazi, nenadchne.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.