Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Když jsem si v souvislosti s vydáním alba "Playing House" kdesi přečetl vysvětlení zpěvačky Johanne Kippersund, proč od vydání debutu trvalo norským MEER celých pět let, než pustili jeho následovníka do světa, zbylo jen souhlasně pokývat hlavou. Johanne uváděla, že osmičlenné skupině složené z preciznost milujících hudebníků prostě dost dlouho trvá, než poskládá produkt, za kterým každý jeden člen dokáže bez výhrad stát. Preciznost, dotaženost a vycizelování každého detailu totiž představuje jednu z hlavních vlastností obdivuhodně poskládané hudební kolekce, jejíž stylové zařazení není až tak jednoduché.
A tak pokud se v souvislosti s touto skupinou objevují ještě před prog rockem nálepky typu pop nebo orchestrální hudba, je třeba neleknout se a vyzkoušet na vlastní sluchovody. A hlavně se ničemu nedivit, otevřít své vnímání a chápat, že hudební styl je jen pomůcka pro recenzenty a posluchače, aby dokázali klasifikovat a kategorizovat. Jenže MEER jsou evidentně nepřátelé jakýchkoli škatulek a kategorií. Jsou to především hudebníci posedlí snahou vytvářet hutné zvukové koláže z co nejbarevnějších ústřižků a skládat tyto obrazy s geniálním citem pro vyváženost. A tak je třeba nakonec přiznat, že v těch vrstvách nacházíme nepřeberné množství využitých inspirací opravdu od popu, přes orchestrální klasiku, world music až k prog rocku a prvkům shoegaze.
Hlavní podíl na tom samozřejmě má bohaté nástrojové složení, kromě kytary, basy a bicích jsou zde mnohdy dominantně zastoupeny housle i viola, výrazný klavír a nepřeslechnutelné samply. Když ale píši dominantně, myslím tím nekompromisnost v tom, jak každý z těchto nástrojů dokáže v pravou chvíli přebírat hlavní úlohu stejně jako se stát harmonickou součástí rezonujícího souznění celku v pasážích, které odplouvají do oné zvukově masivní orchestrální oblasti. Ta je zřejmě tou nejsilnější devizou díky citlivě vrstveným strukturám, jež jsou napěchované melodiemi a vyváženým souzněním.
To platí i o vokálech, které jsou často polyfonní a samy o sobě plynou v hutných harmoniích. A tam, kde je použit jednohlas, vždy upoutá svou školeně čistou dikcí oprostěnou od nepatřičných manýrů. Především ženský vokál Johanne Kippersund je velmi specifický svou barvou i dramatickým frázováním, přesto plynoucí v ladných přirozených linkách. Je to zřejmě nejvýraznější prvek odkazující do popových oblastí, které jsou pro skupinu jen jakýmisi kulisami, za nimiž schovávají ony orchestrální aranže a místy až agresivní rockové výpady. Hudba je díky tomu neuvěřitelně barevná ve výrazech, proměnlivá v dominancích jednotlivých nástrojů, kdy síla smyčců či klavírní katarze dokážou být stejně dravé jako kytarové vyhrávky. Perfektní produkce a zvuková stránka pak skladbám dává neuvěřitelně plastické vyznění. Tóny a melodie jako by kolem vás tancovaly v dokonalé choreografii.
MEER nabízejí trochu jinou formu progresivní hudby, než na jakou jsou zvyklí především fanoušci rocku, díky rozsáhlému spektru výrazových prostředků tak balancují na hranicích mnoha stylů a zřejmě potřebují posluchače s hodně otevřeným vnímáním. Nic pro skalní fanoušky, libující si v pevně daném ranku. Ale jsou ideálním materiálem k výletu do mimostylových imaginací pro každého, kdo se nestydí hledat genialitu i v místech, které nejsou jeho domovským posluchačským územím.
MEER jsou představitelé mimo šablony plující progresivní hudby, která si dokáže brát odkudkoli cokoli, aniž by tím výsledek ztrácel autentičnost. Dramatická koláž pop orchestrálních prog rockových masáží.
1. Picking Up the Pieces
2. Beehive
3. All at Sea
4. Songs of Us
5. Child
6. You were a Drum
7. Honey
8. Across the Ocean
9. She Goes
10. Where do We Go from Here?
11. Lay it Down
Dobrého pop rocku je pořád málo. A výborného ještě míň.
7. března 2021
Rudi
9,5 / 10
Navždy budem vďačný nestarnúcej hviezde našej redakcie za tento objav! Toľká radosť z komplexnej hudby, to by človek v tejto dobe snáď už ani nečakal. Je v tom niečo krásne starosvetské a zároveň mladé, svieže a predovšetkým veľmi uveriteľné. Aj tie ich úsmevy na promo fotkách. MEER sú jednoducho super. Počujem tam ozveny ranej tvorby PURE REASON REVOLUTION, počujem tam veľmi starých SPOCK´S BEARD, ale je to hlavne veľmi originálna, pestrá a zároveň totálne komplexná zmes krásnej hudby. Som nadšený.
27. února 2021
RIP
8,5 / 10
Nejstarší člen redakční skvadry se probudil z dlouhého zimního spánku a sází sem jednu bombu za druhou. MEER je pro mě objev progresivního popu, který v sobě snoubí chytře složené skladby, autentičnost i produkční dotaženost. Taková vyrovnaná souhra stěžejních parametrů se málokdy povede.
27. února 2021
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
danobest
8 / 10
Prve dva skladby su za 10/10. Potom je to sice trosku slabsie, ale predsa len velmi prijemny posluch.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.