Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Přemýšlím, kolik opravdu dobrých indických filmů jsem viděl. Určitě to bude hořkosladké drama "Jmenuji se Khan", komedie "3 Idioti", životopisné snímky "Dangal" a "Gádhí", indická předělávka "The Miracle Worker" nazvaná "Black", thriller na motivy skutečné události "Hotel Mumbaj" a pár dokumentů. Další v řadě je armáda bollywoodských klasik a ujetostí, mezi které patří i tříhodinové gore horory, ve kterých se zpívá a tančí, ale tady si vlastně nejsem jistý označením "dobrý film". A pak tu je "badfeel movie" "Bílý Tygr", rámovaný velmi otevřeným dopisem, kterým hlavní hrdina vysvětluje čínskému premiérovi poměry ve své zemi.
Film, u kterého bych každému doporučil koukat na něj s někým, kdo se v indických poměrech vyzná. Po dosledování titulků jsem měl velmi smíšené pocity a spoustu otázek. "Bílý Tygr" se svým způsobem vyjadřuje k „duši“ Indie. Komentuje ji způsobem, který se vám bude zdát velmi přifouklý, ale současně působí tak nějak reálně. Oživí vám otázky, které se vám honily hlavou, pokud jste v Indii byli, a dá vám na ně velmi neuspokojivé odpovědi. Když jsem se ptal indických známých, nakolik je "Bílý Tygr" reálný, odpověď byla „naprosto“. Film na svém příběhu ukazuje mnoho z problémů státu, který turista nebo člověk, který žije v Indii jen krátce, nemá šanci vidět. Musel bych tam prý vyrůst, abych viděl, jak symbolické charaktery ve filmu jsou.
Ramin Bahrani natočil film podle knihy Aravind Adiga. Hlavním hrdinou je chudý chlapec z velké rodiny z toho největšího indického zapadákova. Chce ale víc, než skončit v ubohé rodinné čajovně pod přísným jhem své despotické babičky, a tak se snaží být alespoň sluhou místního kápa. Při jeho další cestě vzhůru sledujeme stále větší morální bahno, kterým se hlavní hrdina musí brodit. Film jakékoliv amorální chování žádným způsobem nesoudí. Často říká přesně opačnou věc. Pokud chcete v Indii něčeho dosáhnout, je nezbytné dělat kontroverzní věci. Právě u toho bude zápaďan pociťovat velmi výraznou míru nepohodlí. Velmi špatné poselství je tu odděno do šatu správnosti. Divák si dobře uvědomuje, jak velký je to problém, a současně vidí, jak nevyhnutelný tento přístup je.
V tom, jak "Bílý Tygr" působí, mu pomáhají dva atributy. Hlas vypravěče, který tu je opravdu nezastupitelný a často komentuje dění, a pak herci. Ačkoliv film prodává hlavně ženskou indickou superstar Priyanku Chopra Jonas, tak veškerou uvěřitelnost mu dodává herec Adarsh Gourav. Právě on dává hlavní postavě duši a rozpolcenost, jakou nenajdete ani v psychologických thrillerech. Nutí vás chápat jeho sobecké, ale přitom velmi obyčejné motivace, a dokonce si je i obhajovat.
"Bílý Tygr" je průvodcem po civilní zkaženosti. Současně od počátku drásavým způsobem provází po barevném světě Indie, včetně jejích temných odstínů. Za zdi velkolepých historických paláců. Do hliněných chatrčí bez tekoucí vody. Nezvyklý příběh o cestě nahoru, který rozhodně není romantizující pohádkou.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.