Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
O Íráncích ATRAVAN a desce „The Grey Line“ jsem psal jako o představitelích střízlivého progrocku, Francouzi LIZZARD stojí na druhé straně barikády, jejich hudba je naopak nekompromisní a čerpá z kořenů té alternativnější větve progresivních rockových kapel. První dvě desky skupiny nezastíraly inspirace u TOOL a A PERFECT CIRCLE, a byť to Francouzi dělali šikovně a dařilo se jim vytvářet příjemné skladby, výraznější náboj nebo působivost jejich hudbě chyběly. Jiskřičky vlastní osobitosti se už ale objevovaly, třeba skladba „Bound“ z alba „Majestic“ naznačovala v čem bude mít skupina silnou stránku. Je to kontrast příjemně melodických vokálních linek nad ostrou instrumentální hradbou.
Minulé album „Shift“ už pokročilo v hledání vlastního výrazu hodně kupředu, velká část byla přímočařejší a do progrockových struktur přibyla až grunge živelnost, dokonce i ve vokálu jsem občasně zachycoval grunge naléhavost. A v kontrastu s tím přibyla i baladická melancholie. Aktuální deska „Eroded“ je dalším vývojovým krokem, přirozenou evolucí předchozích počinů a zřejmě tím klíčovým momentem, kdy z jedné z mnoha kapel daného ranku vyrostla skutečně osobitá skupina.
Pro LIZZARD je charakteristickým rysem strohé nástrojové obsazení vycházející z faktu, že se vždy jednalo o pouhé trio. To pohání dopředu bubenice Katy Elwell a spolu s basákem William Knoxem představují víc než jen rytmickou sekci. V podstatě tvoří celé tělo hudebního obsahu, nad kterým pak Mathieu Ricou rozvíjí své kytarové hrátky a vokální melodie. Díky šikovným nástrojovým linkám, skládajícím se do sebe často v polyrytmických strukturách, se ve výsledku zdá hudba LIZZARD mnohem plnější, než by se dalo čekat. Navíc své technické progvariace jako by skupina schovávala za velmi přirozené celkové vyznění, což je známka opravdu šikovné skladatelské práce. Přidáním příjemně melodického vokálu, letícího jako nezávislý papírový drak nad oblačnou hudební bouří, se pak daří dotáhnout skladby do vstřícného písničkového výrazu. Sílu umocňuje perfektní zvuk, vyvážené bicí, každá basová nota zřetelně rezonující v pozadí i dunící v dominanci, řízný kytarový sound i poloakustické jemné vyhrávky. Vše hezky čitelné, výrazné a zapadající do celkového souznění.
Především první polovina alba je napěchovaná silnými momenty. Po intru „Corrosive“ nás čeká první hit „Blowdown“, skladba dokazující, že LIZZARD prostě sluší, když hezky zostra cyklí své nástrojové party a nad tím vším pluje příjemně melodický vokál. Prvek hitovosti, myšleno v dobrém, je to, co na svém čtvrtém albu Francouzi dokázali rozvinout a povýšit tím svou hudbu o další patro až do emotivních výšin. Přes především v druhé půli živelnou „Haywire“, kontrasty, včetně shoegaze zvuku, hýřící „Flood“, progrockově hračičkovou „Hunted“ (stylově brousící až kamsi ke kapelám typu SOEN), se dostaneme k předělu alba „The Decline“, po kterém nadšení přece jen opadá. Titulní, trochu monotónně líná „Eroded“ je totiž pro mne nepochopitelně doplněná o intermezzo „Usque Ad Terram“, které by na jiném místě udělalo více parády. Situaci sice zachraňuje následná bravurní balada „Blue Moon“, přesto nakumulování takového množství pomalých náladovek na jedno místo nebyl ideální produkční tah, obzvláště když i dále následuje tklivá mezihra, po které nás závěrečná „Avalanche“ vezme trochu proti proudu času a připomene ony dřívější inspirace TOOL.
Rychle se tedy vracím k první půlce alba, kde se LIZZARD podařilo zmodernizovat svůj výraz a zajímavým způsobem vystavět, dalo by se říci líbivé skladby, které se ale hned tak neoposlouchají. Tahle současná tvář LIZZARD působivě funguje a při poslechu zapomínám na jakékoli příměry ke vzorům, které se draly do myšlenek v souvislosti s předchozími alby. Francouzi nalezli svůj vlastní velmi povedený výraz a i přes slabší druhou půlku alba si troufnu tvrdit, že nahráli své prozatím nejlepší album. Zacelili pro mne prázdné místo po skupinách KARNIVOOL a RISHLOO, na jejichž nové desky marně čekám již roky.
Nekompromisní progrock. Od citování vzorů jako TOOL na předchozích deskách dokráčeli tito Francouzi k vlastnímu výrazu plnému melodií i polyrytmických struktur a troufnu si tvrdit, že nahráli své prozatím nejlepší album.
Fantastická práca. Britskí Francúzi/francúzski Briti rastú každým albumom a tento je zatiaľ bez debaty najlepší a najzaujímavejší. Veľmi odporúčam vidieť ich naživo, ak niekedy budete mať možnosť. Význam slova POWER TRIO pri tejto kapele dostáva svoj vlastný, očarujúci význam.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.