Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Když RAGE vydají nové album, a že jsou v téhle činnosti skutečně obdivuhodně konstantní (vezměte si třeba, že minulá nahrávka „Wings Of Rage“ vyšla těsně před začátkem covidové pandemie, což přes všechny naše subjektivní dojmy není zas tak dávno), začíná to stále více být dobrá příležitost pro nějakou tu základní statistiku. Kolikáté že to album vlastně je, kolik let už kapela existuje a podobně. A taky se v tom tím pádem dá víc a víc chybovat.
Takže si podobné statistiky pro tentokráte odpustím a raději to vezmu z jiného konce. Co, krom chlapáckých nárameníků, které si Peavy aktuálně pořídil, a které do jisté míry připomínají i podobné nedávné události v řadách slovenských ČAD, je tedy u RAGE na „Ressurection Day“ nového?
Inu, soukolí bandu okolo brzy sedmapadesátileté německé legendy se znovu rozrostlo na čtyři členy, potřetí v celé historii většinu času tříčlenného projektu a poprvé od roku 1999, kdy naposledy skončilo období dvou kytaristů (neboť o jejich počet tady pochopitelně jde). Předcházející sólový mistr šesti strun Marcos Rodriguez skončil s nástupem pandemie z ne úplně jasných příčin a Peavy se tedy rozhodl, že to znovu zkusí se dvěma sekerníky, jimiž se tentokráte stali jistí Jean Bormann a Stefan Weber.
Dalo se proto úspěšně předpokládat, že po vzoru někdejších alb „Black In Mind“ (1995) a „End Of All Days“ (1996) dojde k přitvrzení výrazu kapely, ale že to tak bude asi všechno, co od ní na poli „novinek“ můžeme očekávat. Své melodicko – metalové výšiny, do nichž se tak dlouhodobě a úspěšně pracovávala, totiž už nejspíš nemůže opustit, ani kdyby sama sebevíc chtěla, natolik se jí (a Peavymu samozřejmě v první řadě) propsaly do DNA.
Je to ovšem tak napůl, řekl bych. Částečně došlo k jistému zhrubnutí a zatěžkání zejména kytarového výrazu, nicméně není to žádný zásadní zásah, který by produkci RAGE změnil k nepoznání. Základ tedy zůstává stále stejný: nosný, tvrdý riff a k němu přiroubovaná výrazná melodie, což oboje Peavy stále drží pevně v rukách bez sebemenšího signálu zaváhání či slabosti. A jak už to tak bývá, někdy je to výraznější, někdy ne, a zrovna „Ressurection Day“ má po spíše slabším zmíněném předchůdci „Wings Of Rage“ znovu náboj a lesk, který bychom od RAGE všichni chtěli v první řadě.
Máme tedy co do činění s velmi slušnou kovovou jízdou od počátku až do konce, místy (thrashem vonícími) je třeba si skutečně přidržet i ony zmíněné nárameníky, a co je nejdůležitější, sotvaže celé album dozní, posluchač nemůže popřít, že by si ho nechtěl dát celé znovu. Protože skutečně chce, neboť paleta chutí a barev jednotlivých skladeb je tak lákavá a zajímavá, že se s ní dá experimentovat po velmi dlouhou dobu. Skvělý titulní otvírák, definitivně chytlavé tutovky „Virginity“, „The Age Of Reasons“ či „Monetary Gods“ a nejsvětlejší body celé nahrávky, smutně bolavé kusy „Arrogance And Ignorance“ a „Black Room“, v nichž se krásně zrcadlí to největší umění RAGE, a sice opakovaně napsat skutečný metalový hit. Jasně, stručně, nezapomenutelně.
Takhle tedy jistě ano, pane Wagnere, a doufejme, že si to celé dáme už (snad?) brzy i živě z pódií.
1. Memento Vitae (Overture)
2. Resurrection Day
3. Virginity
4. A New Land
5. Arrogance and Ignorance
6. Man in Chains
7. The Age of Reason
8. Monetary Gods
9. Mind Control
10. Traveling Through Time
11. Black Room
12. Extinction Overkill
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.