Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Mezi mnou a tímto albem byl celkem turbulentní vztah. Hned po ohlášení desky, na které bude s CONVERGE spolupracovat CHELSEA WOLFE a mimo to se připojí i Ben Chisholm a Stephen Brodsky z CAVE IN, se ve mně vzedmula vlna podezření. Proč? Komu? CONVERGE chtějí hrát temný folk? Gotiku? Nedokázal jsem si představit, že by něco takového mohlo fungovat. Úmyslně jsem se zdráhal si album poslechnout. Jedna z recenzí na Pitchforku desku nemilosrdně popravila. Psalo se o tom, že CONVERGE brousí dno nebo že „Bloodmoon: I“ je počin nejnižší úrovně. Vlastně to chápu. Mám kolem sebe spoustu „converge srdcařů“, kteří tento krok prostě nevydýchali. Na druhou stranu se začali objevovat jedinci, kteří celou kolaboraci přirovnávali ke koitu NEUROSIS a JARBOE na společné desce v roce 2003.
Hlasy, které díky aktuální desce označují CONVERGE za kapelu, jež už rezignovala na inovaci, nelze brát vážně. Právě toto je od nich krok mimo komfortní zónu. Udělat album, na kterém se nebudou soustředit na kulervoucí tlak a technickou zručnost Kurta Balloua a Bena Kollera, je průnikem do málo prozkoumané oblasti. Otázka visící ve vzduchu ovšem je, zdali se tento úhyb z vytyčené cesty podařil. Odpověď není jednoznačná.
Na jednu stranu mě CONVERGE překvapili v tom, jak dokáží pracovat s křehkými motivy, vystavět něco opravdu atmosférického, podřídit se jinému elementu, kterým tady jednoznačně je osobna CHELSEA WOLFE. Chceme takhle ale CONVERGE vidět? Máme tu bestii, jež svým chaotickým hardcorem trhá na kusy vše živé v dosahu. Na „Bloodmoon“ však vidíme zkrocené monstrum, které místo chaotické, dravé zuřivosti pracuje s jemností, atmosférou a třeba i zneklidňujícím neklidem. Pro mnohé to bude málo.
Za mě jsou tu ale velmi povedené melodické motivy a cáry atmosféry, které jsem v takové formě od CONVERGE nikdy nedostal. Bál jsem se, aby deklamující nebo šeptající Jacob Bannon nepůsobil směšně, a to se naštěstí také nestalo. Některé tiché fragmenty alba jsem si opravdu zamiloval. Pak je tu ale vata, kterou jsem začal přeskakovat. Třeba ty papundeklové syntezátory ve skladbě „Coil“ mi opravdu fyzicky ubližují.
Ano, CONVERGE a CHELSEA WOLFE natočili desku, na níž si osahávají postmetal, sludge, nějaké to ambientní mlžení a dokonce, někteří lidé snad prominou, i goticko-folkové elementy. Celý tento podnik navazuje na koncert pojmenovaný „Blood Moon“, který hráli na kultovním festivalu Roadburn v roce 2016. Od té doby dozrávala myšlenka, jež vyústila v žánrově netradiční desku, která s sebou nese pro CONVERGE velmi netypickou mystickou atmosféru a lehce teatrální stylizaci. Problémem mnohých je to, že takhle CONVERGE vidět nechtějí. To ale není moje potíž s "Bloodmoon: I". Ta spočívá v tom, že výsledek považuji přeci jen za trochu fádní v porovnání s tím, co v bažinatých náladovkách vzniká.
1. Blood Moon
2. Viscera of Men
3. Coil
4. Flower Moon
5. Tongues Playing Dead
6. Lord of Liars
7. Failure Forever
8. Scorpion's Sting
9. Daimon
10. Crimson Stone
11. Blood Dawn
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.