Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Každý rok před Vánocemi zažívám stejnou situaci. Zkouším si zrekapitulovat, co všechno jsem slyšel a o čem jsem si udělal nějakou poznámku. Vždycky z těchto myšlenkových pochodů vzejdou desítky nahrávek, u kterých mě mrzí, že jsem o nich nenapsal ani řádku. Aktuální deska bostonských FIDDLEHEAD je přesně takovým případem. Vracím se k ní opakovaně už od května, kdy vyšla. Je to ani ne půlhodinová nahrávka, která mi vždycky zvedne náladu.
Navzdory melancholickým odstínům dokáže „Between The Richness“ přenášet pozitivní energii. Písničky na hraně melodického hardcoreu, punkrocku a ema jsou přístupné, melodicky chytlavé, ale vůbec ne lascivní nebo podbízivé. FIDDLEHEAD vypouští do světa kolekci chytře udělaných skladeb s výbornými texty ze života. Pat Flynn je prostě ten týpek od vedle, se kterým se dokážete identifikovat. Instrumentální složka nezaostává. Věrným Flynnovým parťákem je Shawn Costa, se kterým v roce 2009 ukončovali ikonu HAVE HEART. Ano, to je ta kapela, co zbourala scénu Fluff Festu ve stejném roce. Historie festivalu má tento koncert jako milník.
Existuje totiž Fluff Fest před koncertem HAVE HEART a Fluff Fest po něm. Po jejich závěrečném živém vystoupení v Evropě, jež se uskutečnilo právě na rokycanském letišti před dvanácti lety, už to nikdy nebyl stejný festival. Ale to trochu odbočuji. Navíc to vypadá, že HAVE HEART se po deseti létech opět probouzí. Vedle Pata a Shawna tu je Alex Henery z BASEMENT, zkrátka FIDDLEHEAD nejsou žádnou náhodnou partou. Všichni mají zkušenost a uvnitř kapely citelně funguje chemie. Vše je mnohem dospělejší a kultivovanější než u HAVE HEART, pravověrného výbušného hardcoreu tu naleznete opravdu jen poskromnu, ale vůbec to nevadí.
FIDDLEHEAD trefili hřebíček na hlavičku. Od první skladby „Grief Motif“, kde básník, malíř a dramatik EE Commings čte počáteční slova své kultovní básně, se nezastaví příval pocitů, které mě nenechávají lhostejným. Možná s tím má souvislost i fakt, že jedním z důvodů existence kapely byla smrt Patova otce, se níž se snažil vyrovnat na minulém albu „Springtime And Blind“ z roku 2018, což je téma, které je i mým a o to osobnějším. O to víc oceňuji to, že album má schopnost energii dodávat, nikoliv vás utápět v pochmurnosti.
1. Grief Motif
2. The Years
3. Million Times
4. Eternal You
5. Loverman
6. Down University
7. Get My Mind Right
8. Life Notice
9. Joyboy
10. Heart to Heart
Diskografie
Between The Richness (2021) Springtime And Blind (2018)
DALŠÍ INFORMACE
Vydáno: 2021 Vydavatel: Run For Cover Records Stopáž: 25:14
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.