Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Pamatujete deathcore? Takový to, když se metalcorové kapely snažily hrát s deathovou přísností? Pamětníci určitě ví. Že je to dávno? Existuje ten žánr ještě vůbec? Existuje. A má pár vskutku dobrých nových kapel. Jen mi přijde, že tomu už nikdo neříká deathcore, jakoby to slovo chytilo prašivinu. Tahle bandička z kentackého Oldham County ale nehraje nic jiného. Metalcore s velmi častými příměsemi moderního death metalu a hlavně pak nepřeberného množství beatdownů a breakdownů.
KNOCKED LOOSE mají za sebou dvě velká alba. To, o kterém si budeme povídat dnes, lze vzhledem k délce označit jako EP. Dá se ale říci, že právě tato jejich deska vzbuzuje více rozruchu, než obě plnohodnotné desky. Důvodem rozruchu je jednoznačně koncepčnost alba, ke kterému existuje jednadvacetiminutový videoklip. Ten mi v některých ohledech dává vzpomenout na vizuální skvosty, jenž vznikaly k prvním třem albům TOOL. Příběh smrti, zkázy a smutku začínající tragickou autonehodou vás provede celým EP a po vizuální stránce jsem už dlouho neviděl zajímavější projekt. Celý vizuál dlí na ramenou talentovaného Magnuse Jonssona, který si udržuje velmi specifický styl černobílé animace. Pokud byste chtěli zalovit v paměti a vytáhnout po létech na světlo některé jeho dřívější projekty, tak určitě zkoukněte klip „I Am Colossus“ od MESHUGGAH nebo „Usurper“ od KORONAL.
Oproti minulé tvorbě kapely se dá říci, že KNOCKED LOOSE jsou hutnější a více nekompromisní. Beatdowny tu mají nehoráznou sílu a tlak. Díky dvěma kytarám jde kapela naproti i nervózním melodiím a zefektovaným pazvukům, které se zdvihají vysoko nad spodní valivé vlny, jež tvoří základ jejich tvorby. Mnohé riffové modely by bylo možné považovat za klišé už před více jak deseti lety. Slyšeli jsme to mnohokrát. A já si nejsem jist, jestli se mi to líbí proto, že by se mi po tomto štýlku tak stýskalo, nebo to prostě KNOCKED LOOSE dělají tak dobře. Asi trochu od obojího. Je v tom trochu prvoplánovosti, ale také dost z dobře zvládnutého řemesla a parádně funkčních riffů, které budou v moshpitech způsobovat berserkerovou mánii z létajících pěstí a kopaček.
Jestliže na desce „A Different Shade of Blue“ byl naprosto skvělým hostem Keith Buckley z EVERY TIME I DIE, tak zde je ke slyšení Matt King z PORTRAYAL OF GUILT. Jeho hlas funguje ve skladbě „God Knows“ naprosto famózně a dodává jí atmosféru, jakou jsem u podobně laděných žánrovek necítil už hódně dlouho. Celé EP „A Tear In The Fabric Of Life“ se po všech stránkách povedlo. O produkci se opět postaral Will Putney, který ošetřoval už jejich poslední desku a producentsky je podepsán pod více jak stovkou parádních alb. Mimo jiné dělal i poslední EVERY TIME I DIE, když už jsem je před chvílí zmínil. KNOCKED LOOSE mají na desce vše, co potřebují. Potřebnou dravost i hutnost, ve které vyniknou hluboce posazené riffy vedle nervózních vyhrávek. Bryan Garris, který je poslední dobou velmi žádaným hostem od jiných kapel, tu má přesně tu maniakální polohu hlasu, která mu sluší. A že je to deathcore? No jo, ale jakej!
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.