Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Stáli sme tam vedľa seba ako dve armády. Dvadsaťpäťtisíc ľudí sa tešilo z koncertu IN FLAMES a rovnaký počet metalových bláznov už čakal na vystúpenie ďalšej švédskej formácie - GHOST. Dve mamutie pódiá festivalovej mekky Wacken Open Air v roku 2019. Anders z IN FLAMES v jednom momente tak trochu ironicky pozdravil všetkých nás, čo sme sa už nevedeli dočkať veľkolepej omše zvráteného duchovného a jeho kohorty. Ten istý Anders, ktorý stál náhodou vedľa mňa v malom stane na rakúskom festivale Nova Rock v roku 2011, keď boli GHOST senzáciou iba pre pár zasvätených – v tom stane som na začiatku koncertu napočítal slabé tri desiatky divákov. Veru, takú cestu prešiel Tobias Forge so svojím projektom za osem rokov. Z utajeného klenotu pre zberateľov platní z vydavateľstva Rise Above Records až po veľké meno, ktoré vypredáva haly po celom svete.
A pritom stačí robiť dobré pesničky. V tom je celé kúzlo. Keď si však rozmeníte slovné spojenie „dobrá pesnička“ na drobné, dostanete sa k neuveriteľnej drine a veľkému umeleckému kumštu. Keď skladali všetky svoje najväčšie hity v 70. rokoch minulého storočia velikáni popovej hudby Björn Ulvaeus a Benny Andersson, kreatívne motory fenoménu ABBA, zabralo im to takmer každý deň v priebehu celého roka. Keď si raz dali dlhšiu prázdninovú prestávku, po návrate z nej sa vraj veľmi pomaly rozbiehali - pre istotu už takéto kratochvíle spojené so záhaľkou nezopakovali. Kreatívna práca je najväčšia makačka a keď z nej majú vzísť hity, ktoré si spievajú ľudia po celom svete, to už ste v podstate jednou nohou na psychiatrii. Tobias z GHOST by o tom vedel rozprávať, za tie roky je z neho ukážková štúdiová krysa, totálny fanatik skladania, aranžovania, nahrávania. Až som mal z toho všetkého pri čítaní najnovšieho čísla časopisu Spark (04/2022) pocit, že Tobias je tak trochu fachidiot, ktorý by sa mal snáď radšej vyjadrovať iba k hudbe, skladaniu a koncertovaniu. Pri akýchkoľvek ďalších témach a najmä celospoločenských problémoch má totiž prehľad a názory ako štandardný black metalista zo začiatku 90. rokov. Riadne sklamanie.
Vedie ma to však k zaujímavému poznatku, že GHOST by skôr či neskôr mohli opustiť celú tú pseudo-cirkevnú maškarádu. Nemali by sa stať obeťou svojho imidžu, ktorý ich bude pri ďalšom raste iba zväzovať. Zaslúžia si niečo viac, smerujú niekam ďalej a stále vyššie a vyššie. Veď si len zoberte taký singel „Twenties“. Má atmosféru skvelého nemeckého seriálu Babylon Berlin, kaviarenskú rozšafnosť a zároveň temnotu konca 20. rokov. Tá atmosféra je taká silná, že sa v nej stratí aj skutočnosť, že gitarové riffy sa tu len bezradne potácajú a refrén je tiež taký nemastný, neslaný. Tým chcem povedať iba toľko, že GHOST by pokojne mohli cestovať históriou ľudstva aj bez toho obráteného vatikánskeho šaškovania. A zároveň treba prízvukovať, že na novom albume by ste okrem tohto čudesného zakopnutia (ktoré má v konečnom dôsledku aj tak svoje čaro) márne hľadali slabšie miesto. Ba čo viac, všetky tie hity naokolo sú také masívne, že vytlačia šťavu ešte aj z tohto najslabšieho singla v diskografii GHOST.
Keď sa už rozprávame o popovej hudbe, často sa právom vynára otázka, či sú GHOST vôbec metal alebo aspoň hard rock. Odpoveď by mohla byť napríklad, že ide o dokonalú spoluprácu metalového hudobníka a skladateľa so špičkovými popovými producentmi. Na novom albume má Tobias už iba jednu jedinú sólo jazdu. Všetky ostatné piesne sú spoluprácou s jedným či dokonca viacerými štúdiovými machrami. Takže nie je to metal, aký máme viacerí najradšej - chlapci zo skúšobne prídu do nahrávacieho štúdia a zvečnia tam to, čo si doma nacvičili. Je to metal iný, taký, čo smeruje k širším masám; aktuálne, podľa návštevy tohtoročného pražského koncertu, už niekde na pomedzí malých športových hál a veľkých koncertných arén.
A odpovedzme si ešte na jednu otázku. Načo počúvať GHOST, keď tu máme mená ako ABBA, MEAT LOAF, BON JOVI či DEF LEPPARD? Nuž, každá éra si zaslúži nových hrdinov. Odmietaním nového s argumentom, že to aj tak vykráda všetko staré a dobré by sme totiž veľmi ľahko mohli skĺznuť do elitárskych vôd a počúvať iba prvé štyri albumy BLACK SABBATH a tvrdiť, že všetok dobrý hard rock sa nahral najneskôr v roku 1979. Dá sa s tým žiť, ale je to trochu nuda, však?
Úplne rozumiem, ak niekto skonštatuje, že toto je ich najslabší album. Či už práve kvôli „Twenties“, alebo tiež skutočnosti, že sa tu opäť iba šikovne opakujú vzorce a postupy, ktoré dosiahli svoj vrchol na Meliore v roku 2015. Rovnako tak sa však dajú chápať aj nadšené konštatovania, že toto je to najlepšie, čo kedy GHOST vydali. Album je šťavnatý, má krásne výraznú a hutnú produkciu a najlepší gitarový zvuk od majstra sekerníka z OPETH. A možno je to aj výsledným mixom, ktorý má na svedomí samotný Andy Wallace (SLAYER, SEPULTURA, NIRVANA, LINKIN PARK a tony ďalších). Ak je pravda ukrytá v číslach a predajoch, tak by sme sa možno mali prikloniť práve k druhému, optimistickému názoru na tento album. Tak či onak, všetko opäť ukážu živé vystúpenia. Od toho malého stanu na Nova Rocku som GHOST zažil vo viedenskom Gasometri, vo veľkej hádzanárskej hale v Hannoveri a na spomínanom Wackene. Na každom ďalšom koncerte sa dal celkom ľahko vnímať obrovský posun vo všetkom, čo kapela robí a je celkom jasné, že v roku 2022 to bude v jej podaní opäť raz úplne iné a znovu riadne veľké kino.
1. Imperium
2. Kaisarion
3. Spillways
4. Call Me Little Sunshine
5. Hunter's Moon
6. Watcher In The Sky
7. Dominion
8. Twenties
9. Darkness At The Heart Of My Love
10. Griftwood
11. Bite Of Passage
12. Respite On The Spitalfields
Neznám jinou kapelu, která by každé album které vydá měla lepší než to předchozí. Poslouchám pořád, jsem naprosto spokojen, nemám důvod ubírat byť jenom půl bodu.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.