Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Je to možná těžko představitelné, ale příští rok už to severomoravská SALAMANDRA potáhne tuzemskem pětadvacátý rok. Což je tedy úctyhodné číslo, jen co je pravda. Kapela původně začínala jako dravá štika v domácím rybníčku melodického metalu, a i když už dneska není zdaleka tak nebezpečným soupeřem (protože scéna se zkrátka mění), pořád funguje v roli jakéhosi spolehlivého mentora, který má ty power/speedmetalové věci v malíčku a je kdykoliv připraven to názorně předvést.
Ani jí se nicméně nevyhnula kovidová pauza a zasáhla jí dokonce možná ještě citelněji, než jen vynucenou hrací pauzou. Zakladatele a ústřední postavu skupiny Pavla Slívu totiž krom klávesistky Hanky Šlachtové opustil prakticky kompletní zbytek kapely (včetně dalšího zakládajícího člena Dana „Baalberitha“ Jurečka), pročež mu nezbylo, než ji dát dohromady celou znovu. Přestavba nicméně dopadla úspěšně a s novým zpěvákem Tomášem Hradilem (ex – TREZOR), jenž se výšek nebojí podobně jako jeho přechůdci, nastoupila znovuzrozená SALAMANDRA rovnou do nahrávacího studia, aby tam nechala vzniknout svému sedmému řadovému albu. Byl na to ostatně už nejvyšší čas, protože to doposud poslední, „Imperatus“, mělo rok výroby 2014.
Uběhnuvší léta však neměla na obsah novinky, vznosně pojmenované „Opus Bohemica“, pražádný (a tím spíše negativní) vliv. V království SALAMANDRY se totiž nic takového nepočítá, jelikož jeho prokletí rychlým melodickým metalem je věčné a nikdy nezlomitelné, přesně tak, jak to chtěl a stále chce její vrchní skladatel, již zmiňovaný Pavel Slíva. Proto bylo už dopředu vlastně více než jisté, že novinka začne přesně tam, kde její předchůdce skončil, a nebude se s tím v klasickém metalovém duchu vůbec párat.
Znovu jsme tak svědky poměrně vyrovnané melodické metalové kolekce, jež sice nemá čím překvapit, ale když na to přijde, dovede alespoň solidně potěšit. Rovná desítka skladeb (úvod a závěr celé nahrávky obstarávají drobné instrumentální kousky, z nichž ten první si kapela vypůjčila od Bedřicha Smetany) takových okamžiků nabídne hned několik („Awakening“, „Mannequins“, „Another Home“ či závěrečný kolos „The Wheels Of Time“), přičemž pokud člověk nebaží zrovna po neprůstřelně originálních a nepovědomých refrénech, dostane se mu i dalších bonbónků, na kterých stojí za to si opakovaně pochutnat. Tady mám na mysli opravdu velmi pestrou stavbu jednotlivých písní, s nimiž si jejich autor vysloveně pohrál, a jeho mnohá drobná přikrášlení, sóla a nejrůznějších odbočky a přípojky (za všechny v třeba tak trochu „kouzelné“ „Lullaby“), jež jsou skutečným dalším rozměrem celého alba.
Ne, SALAMANDRA se nemění, ale nemění se naštěstí ani její poctivý přístup k metalové věci, což je zejména pro pozdní část její diskografie věc jistě oceněníhodná, a platí to i pro „Opus Bohemica“. Hlavu vám v žádném případě neutrhne, ale budete-li chtít, naplní vám ji vzletným a pohodovým metalovým materiálem, který je radost nechat opakovaně probublávat sluchovody.
1. Bohemica
2. Awakening
3. Set The Fire
4. Mannequins
5. Lullaby
6. The Soul Of The Wolf
7. Another World
8. In The Darkest Hours
9. The Knights Of Blanik
10. Out Of The Void
11. Wheels Of Time
12. Time Of Hope
Salamandra prišla vždycky poněkud nepůvodní. Vlastně formálně je všechno OK, některé momenty a harmonie jsou zajimavé. Hrát umějí. Možná by mohli zpívat česky. Někdy to dost pomůže. Zlepšujou se. Věřím, že příště to už bude opus magnum :-)
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.