Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Když v roce 2004 vtrhli Němci DISILLUSION na scénu albem "Back To Times Of Splendor", bylo to příjemné překvapení. Jejich melodický a progresivní death metal měl všechny potřebné vlastnosti a ingredience, aby oslovil tehdejší fanoušky žánru. A nejen to. I s odstupem téměř dvou desítek let je to stále kladně hodnocené dílo. Pokud bych teď začal vyjmenovávat důvody, proč byla jejich prvotina tak úspěšná, zřejmě bych se pak začal opakovat při popisu aktuální desky. Tyto dva počiny mají totiž co do stylového zasazení, kompoziční a aranžérské stránky i způsobu prezentace hodně společného. "Ayam" působí až jako reinkarnace těch starých časů, které DISILLUSION přetrhli v roce 2006 rozporuplným albem "Gloria". Tehdy se jejich poněkud experimentální, industriálem deformovaný metal již nesetkal s takovým pochopením. Možná i to poslalo skupinu do ústraní a nakonec téměř do zapomnění.
Když pak v roce 2019 přišlo obrození albem "The Liberation", bylo to dílo naznačující snahu navázat na úspěšný debut, ale i pokusit se znít vyzráleji a dospěleji. Tyto kontroverze na sebe trochu narážely, přesto byl návrat skupiny příjemný a ukazoval, že Andy Schmidt svou skupinu naočkoval druhou mízou. Čtvrté album "Ayam" je pak již zralým ovocem jeho snažení. Obavy, že jako na "Gloria" odskočí k nějakým experimentům se nesplnily, výsledek je naopak vycizelováním a obohacením předchozího počinu a částečně i onou reinkarnací síly debutu. Přesto se skupina tak úplně neopakuje, využívá sice podobných melodických postupů i aranží, ještě mnohem více ale sází na epické a rozvláčné kompozice, ve kterých si hraje s náladami a hudebními vrstvami, plynule přechází mezi jednotlivými motivy a šikovně klade důraz i uvolňuje. Principy jsou to pro skupinu již osvědčené. Rozdíl tak je možno hledat především ve finálním vyznění, které působí propracovaněji a o stupeň jemněji než na debutu, a to i díky Andyho vokálu, který je vyzrálý a mnohem uvolněnější než na "The Liberation", kde občas v melodických pasážích nebyl až tak přesvědčivý. Na "Ayam" je jeho zpěv o mnoho dokonalejší, dokáže i ostře kousnout, ale hlavní síla je v jeho citlivé poloze držící se klidně konejšivého tónu. Vyznění skladeb tak v některých případech sklouzává až do progrockových aranží a právě v těchto polohách to skupině sluší úplně nejvíc.
DISILLUSION posunuli svou epičnost o kus dál do emotivní melancholie, což jsou polohy, které na "Ayam" nabraly na působivosti a překvapivě se staly nosnými momenty alba. Přesto jde o desku oplývající ještě větší pestrostí než předchůdci a rozhodně neztratila ani dravý metalový švih. Se samozřejmým půvabem se přesouvá tam a zpět mezi heavy ostrými a jemnými pasážemi. Obsahuje rozmáchlé kompozice, třeba "From the Embers" disponující napětím nebo pompézní otvírák "Am Abgrund", proměnlivý, plný energie i uvolnění, vokálních kontrastů i zajímavých prvků včetně partů dechových nástrojů. Ale i přímočařejší hitovou klipovku "Tormento" postavenou na silném melodickém motivu. Kontrastní "Abide the Storm" zase svádí pomyslnou bitvu melancholie s agresivním důrazem. Uvolněná jemnost části "Longhope", "Nine Days" a především "Driftwood" naopak chvílemi připomene rozjímavé album "Damnation" od OPETH. Je tam ta náladová aura, která fungovala tehdy a zjevně má své místo i v dnešní době. Přesto je jedním z důvodů, proč je třeba o současných DISILLUSION mluvit i v kontextu doby a přiznat, že jejich tvorba se nese i s určitým odérem retra. Je pak jen na konkrétním posluchači, zda takové kulisy přivítá, nebo ne. Vždyť v dnešní době se daří velkému množství kapel, které si na vytěžování minulosti nezakrytě postavily image. A proč ne? Nakonec stejně záleží jen na tom, jestli je daná hudba silná a působivá, zda dokáže uchvátit a upoutat, má prostě tu správnou auru, aby potěšila. A v tomto ohledu se to Němcům zjevně povedlo minimálně u velké části fanoušků jejich prvotiny, což věcně doložím i umístěním na pátém místě v žebříčku nejlepších desek roku 2022 dle hodnocení zde na Metalopolis (METAL VALHALLA 2022).
Souhlasím. Ale neodpustím si poukázat na slabinu DISILLUSION. A tou je jakási nevyrovnanost, která se táhne celou diskografií. Vystřihnou skvělý song, motiv, riff, aby za chvíli uspávali hada.
7. ledna 2023
ZE SHOUTBOX-u
Marigold
Na album jsou tihle Němci celkem skoupí, ale když už nějaké vydají… tak se sakra počítá. Novinka je vlastně odrazem nestárnoucího debutu ve svém jedinečném plynutí a střídání agrese a něhy. Riffy jsou killer, melodie přivírají oči a top 10 je věcí jistou.
Pátek, 11. listopadu 2022
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
dzuso
9 / 10
Ďalšie veľmi príjemné prekvapenie a pre mňa takisto jedna z dosiek roku. Cítim tam takú dravosť Carcass z dôb Heartwork premiešanú s prog-rockovými ozvenami Riverside, niekde som dokonca započul i Katatoniu v takej forme, v akej by mali hrať. Na rozdiel od kapiel, ktoré to hrajú príliš na emócie alebo hudobné ekvilibristiky, Disillusion vedia tvoriť silné skladby, ktoré majú hlavu a pätu, skvelé melódie a aj agresívne výpady.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.