Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Deska, která mi udělala velkou radost. Brooklynští GOSPEL nevydali album od roku 2005. „The Loser“ je tedy jejich teprve druhý dlouhohrající zářez. Na tři roky úplně utlumili činnost. Nelze ale říci, že by druhá deska nebyla očekávána. Svojí prvotinou „The Moon Is A Dead World“ poměrně dost rozčísli hardcoreové vody střetem hardcorepunku, screama a notně zduřelé progresivní složky. Ačkoliv se to v té době nabízelo, tak srovnání nesedělo. GOSPEL si vybudovali vlastní styl.
Nová deska silně staví na netradičních klávesových plochách, které často používají retro zvukové rejstříky, jež se rozpínají od hammondových sedmdesátek až po syntezátorové varhany. Ty jsou pak velmi často v ostrém kontrastu se zdivočelými neposednými kytarami. Skvěle fungují ale i pasáže, kde jsou kytary na klávesy mnohem těsněji nalepené a vzájemně rozvíjejí a doplňují své motivy. Kdyby GOSPEL ještě trochu víc šlápli na plyn a více se utrhli ze řetězu, budou mi připomínat tvorbu pensylvánských AN ALBATROSS z doby před více jak jednou dekádou. GOSPEL ale nepřešlapují určitou hranici tvrdosti. Mnohem častěji volí sofistikovanou progrockovou cestu před hrubou silou. Nerozpakují se ani delší dobu držet čistě instrumentální polohu. Takovým případem je závěr skladby „Tango“. To je ryzí progresivně laděná radost, která si ujíždí na aranžérské hravosti, bez toho, aby působila příliš onanisticky.
Těch sedmnáct let pauzy je na novém materiálu znát. Jak v tématech, tak v aranžérské dospělosti. Klávesy se staly mnohem více určujícím elementem pro jejich hudbu. Není se čemu divit, na debutu bylo mnoho materiálu už složeno, když se ke kapele John Pastir přidal. Nyní je znát, že je integrální součástí tvůrčího procesu a mnoho zásadních motivů se o jeho linky opírá. Návrat této kapely mě potěšil, neboť GOSPEL zestárli velmi příjemným způsobem a mě jejich návrat sedl jako málokterý jiný.
Poměrně výraznou složkou této desky je i zvukový design. Za ním stojí dva titáni zvukomalby. Kurt Ballou z CONVERGE, u kterého se nahrávalo, a Magnus Lindeberg, jenž se postaral o mastering. Výjimečná deska, která k sobě váže chaotické elementy řvaného hardcore a progresivní sedmdesátky. Kdyby KING CRIMSON chtěli hrát screamo, bude to znít nějak takhle.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.