Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Rok 2022 byl nebývale těhotný v kategorii rockových desek s tu více, tu méně melancholickým podtónem, které fakt stojí za to. Každá z následujících nahrávek pak přichází ze zcela jiného světa. Od zasněného postpunku, před alternativního rock s výrazným ženským vokálem, kytarovou progresivní hudbu až po desky koketující lehce s melodickým hardcorem. Otevíráme další kapitolu seriálu mapujícího s odstupem zajímavé domácí desky předcházejícího roku.
BRIGHTER DAYS – Walk
Banda, jenž od roku 2016 zvedá zástavu emařského rocku, který tu a tam udělá několik nejistých krůčků k důraznější hardcoreové hranici, ale nikdy nejde dost daleko, abyste dostali nějaký agresivnější kopanec. V rámci mantinelů posthardcore naprosto skvělá a dostatečně intenzivní náladovka, která je silná i v melodičtějších polohách a nedopouští se faulů u čistých zpěvů. Po celou dobu zůstává v příjemně melancholické poloze a tam, kde tlačí více na pilu v rámci naléhavých recitací, nezachází za čáru teatrální afektovanosti.
Druhé album COLD COLD NIGHTS jen potvrzuje, že tohle je talent, který je dobré trochu víc nasvítit. "Ten Years Later" není jen další příspěvek na oltáře lo-fi písničkářství i indierockových melancholických snílků. Tahle deska je spletitou pavučinou přístupů, emocí a nálad, co nejdou jen po povrchu. Velmi se mi líbí její barevnost. Každé zapojení žesťů nebo minimalistické, ambientně pojaté plochy, kdy napínáte uši, abyste zjistili, co se vlastně děje. Vtipný funfact. Deska nahrávaná na opravdu mnoha místech. Od Norska, přes Berlín, Zlatý Úly, až po Chicago.
Zuzana je schopná na svůj hlas bez problému utáhnout absolutně cokoliv. I v rámci bohaté diskografie kapely instrumentálně méně výrazný materiál jako je tento. „Skylor“ je koncepční deska, která může v dnešní době působit trochu konzervativně, ale drží se přesně toho, co DYING PASSION skvěle umí. Tím jsou melancholické nálady opřené o barvu hlasu, stejně tak i jisté pěvecké linky a éterické kytarové i klávesové plochy, kterým se daří podtrhnout vesmírné téma desky. Po zvukové stránce dotažené, precizní a dospělé album, které se mi ani po roce od vydání neoposlouchalo.
Rodinná tragédie propsaná do melancholické kytarovky, ze které odkapává smutek i žal. Osobní niterná hudební výpověď jednoho z nejtalentovanějších kytaristů na domácí prog metalové scéně. Předchozí dvě desky mohly působit v mnoha ohledech poněkud sterilně. Byla v nich cítit zřejmá inspirace v kapelách, jakými jsou PORCUPINE TREE. Novinka jde svojí vlastní cestou. Nejde o poctu hudebním vzorům. Je cítit, že hudba byla pro Martina Schustera terapií, je hlubší a zaobírá se více obsahem než formou. Díky tomu je mnohem civilnější, ale také emotivnější než jakákoliv jiná deska, kterou kdy napsal.
Po dvou EPčkách první velká deska velmi slibných mladých hradečáků. Hudebně jde o feel-good party rock, který navazuje hlavně na éru pop-punkových boybandů a mainstreamové emařiny. Po drobcích melodického hardcore z minulosti už tu nezůstal ani ten pověstný stín. V Americe by se asi ztratili, protože kapel, hrajících podobnou hudbu na stejné úrovni, je celkem hromada. V rámci domácí scény je to ale úkaz, který tady nebyl od dob CLOU. "Melting Youth" je technicky po všech stránkách dotažená deska, která má rozhodně ambice a velmi solidní instrumentaci. K většímu úspěchu v rámci mainstreamového rocku jí chybí jen výraznější melodie a silnější refrény.
Někde na pomezí postpunku a indie rocku. Sice jen čtyři skladby a na kazetě, ale výrazně jasnější a jiskrnější zvuk než na albu "Second?-?Guessing". Hladivá náladovka plná zvonivých kytar a neonových synťáků, které tomu dodávají lehký retro feeling. V rámci domácí scény trochu opomíjená kapela, která stále zůstává neobjeveným pokladem. Není moc jiných kapel, které by produkovaly kytarovou hudbu podobného stylu ve stejné jakosti.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.