Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Dokázat si splnit svůj dětský sen je záležitost hodně příjemná. Snad každý se o to pokouší a většinou alespoň nějaký z těch menších snů se každému z nás podaří uskutečnit. A pokud se splnění takového snu stane příjemným nejen vlastní osobě, ale alespoň i části dalších lidí, pak je to navíc věc záslužná. A to přesně je případ Martina Utby a Simona Bergsetha, kteří si vysnili založit skupinu, nahrát album a přihlásit se tak k odkazu svých hudebních ikon, kterými nejsou nikdo menší než MEW, ANEKDOTEN, PORCUPINE TREE, KING CRIMSON, OPETH a NEAL MORSE. Deska "The Approbation" představuje ono vysněné dílo, které se navíc svou kvalitou stává i hodně příjemným zážitkem pro mnoho posluchačů. A aby to nebyl jen tak obyčejný debut, AVKRVST si vybrali rovnou koncepční dílo snažící se vyjádřit myšlenky ztracené duše izolované kdesi mimo svět daleko od civilizace. Osoby zasažené melancholií a temnými myšlenkami, snahou přijmout definitivnost smrti.
Ke zhmotnění této koncepce si skupina vybrala celkem pestrý výrazový rejstřík. Proměnlivé nálady a pocity, bezvýchodná temnota i víra, chladná beznaděj i agresivnější vzdor. To vše se AVKRVST pokusili do své hudby vtěsnat a použít k tomu postupy blízké milovaným vzorům. A tak můžeme proplouvat albem a hledat ony podobnosti. Někdy je to hodně snadné. Nebo si jen užívat tento zajímavý mix, který funguje jednak díky šikovné kompoziční a skladatelské práci, druhak i z důvodu citlivé a překvapivě vyzrále působící instrumentace.
Pokud se zaměříme na hledání oněch vlivů, pak je to hodně jednoduché ohledně OPETH, jejichž odérem je deska přímo prostoupena. Nejvíce se to dostává na povrch v pestré "Isolation", kde je vše od důrazné formy v podobě silově kytarového úvodu až po klasickou náladovou akustiku ve druhé části skladby. Stejná akustická lehkost se ve snad ještě obnaženější podobnosti zjevuje i v druhé části "Anodyne", kde se ale najednou zajímavě promísí s tak trochu alternativně hitovou formou, čímž se nám připomene další ze vzorů, a to Dánové MEW. Vlivy této alternativní prog indie rockové skupiny z Kodaně se pak ve formě jemně chlácholivé atmosféry objevují i ve skladbě "Arcane Clouds", kde ale jako by se spojily i s ladně plynoucími harmoniemi PORCUPINE TREE. K těm odkazuje i klipovka "The Pale Moon", pokud tedy budeme srovnávat s důraznějším obdobím kolem alba "In Absentia".
Poněkud složitější hledání vzorů nabízí dvě poslední dlouhé skladby, kde AVKRVST překlápí svou hudbu do mnohem temnějších poloh a zřejmě v souladu s konceptem se utápí i v méně přístupné zahalenosti. V roztěkané psycho progresivitě úvodu "Anodyne" tak možná jde zaslechnout i něco z KING CRIMSON, než se skladba zlomí k již zmíněné OPETH pasáži. Svérázné nervní harmonie v "The Approbation" se pak dají přirovnat k silovějším postupům Švédů ANEKDOTEN. Tím bych si dovolil uzavřít porovnávací část textu.
Oprostíme-li se od srovnávání a zapomeneme-li na to, že jsou tu nějaké více či méně zjevné klony výše zmíněných skupin, při soustředění se jen a pouze na celkový hudební obsah, pak se před námi otevře ona přehršel stylových poloh, které si ve svém konceptu skupina vytkla za cíl. Nechybí zde silné náladové melodie a masivní aranže, ale ani kontrastní agresivnější riffování. Jsou to příjemné kombinace vznešeně plynoucích prog melodií s jemnou poetikou i důraznější kytarovou silou. AVKRVST umí do svých skladeb zakomponovat vzletné vyhrávky a kouzelnou akustikou se dopracovat k výrazným náladám. A i trocha vzruchu a překvapení se najde, třeba ve formě nečekaně drsného vokálu v závěru "The Pale Moon" a v dusivé "The Great White River". Když přidáme špetku té psychedelie a alternativní hitovosti, je to nakonec sbírka rozhodně ne jednotvárné hudby, která jako debut a koncept rozhodně obstojí a svým tvůrcům v žádném případě nedělá ostudu. Otázkou tedy zůstává, nakolik se bude dané provedení zdát jednotlivému posluchači neoriginální a jak moc to vadí. Mně je to nakonec jedno, mně se to takto prostě líbí.
Překvapivě povedený debut, kde je silně patrný deklarovaný obdiv ke vzorům jako MEW, ANEKDOTEN, PORCUPINE TREE, KING CRIMSON, OPETH a NEAL MORSE. Kombinaci těchto vlivů Norové poskládali do působivého koncepčního alba, na němž se potkaly uvěřitelné emoce, výborná instrumentace i skladatelský um.
Uznávam, že je to celé vo veľkej miere totálne uctievanie fenoménu Blackwater Park, ale aj tak som z tohto albumu nadšený. A teším sa na ďalšie!
9. srpna 2023
ZE SHOUTBOX-u
Noisy
Překvapivě povedený debut, kde je silně patrný deklarovaný obdiv ke vzorům jako ANEKDOTEN, PORCUPINE TREE, KING CRIMSON, OPETH a NEAL MORSE. Kombinaci těchto vlivů Norové poskládali do působivého koncepčního alba, kde se potkaly uvěřitelné emoce, výborná instrumentace i skladatelský um.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.