Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Po troch rokoch a mesiaci čelíme ďalšiemu masívnemu úniku radiácie z černobyľského sarkofágu. CYTOTOXIN pomocou uránu, plutónia a podobných materiálov namaľovali ďalších desať obrazov sveta počas jadrovej katastrofy aj po nej, apokalyptické a dystopické vízie, ktoré na rozdiel od rôznych desivých fantázií nemajú zase až tak ďaleko k tomu, aby sa stali realitou. Nemusí dôjsť k vojnovému konfliktu či teroristickej sabotáži, svetlo dňa nemusí „poladiť“ ani nedbalosť pri prevádzke. Stačí postaviť jadrové zariadenie v tektonicky nestabilnej oblasti a ocitneme sa v „zaujímavých časoch“, kedy si s mrnčaním „už toho máme po krk!“ budeme môcť viete čo.
Človek bude človeku vlkom, blížneho svojho bude milovať až tak, že si z neho niekde v podzemí uvarí obed a keď po možno rokoch z krytu vylezie, zistí, že príroda si opäť berie to, čo je jej a on je už ako druh nadbytočný. Podobný náčrt možnej budúcnosti je zabalený do vynikajúceho technického brutálneho death metalu, ktorý je pre toto kvinteto typický. CYTOTOXIN z nemeckého Chemnitzu sa na špičke žánru držia veľmi stabilne a navyše sa hudobne stále vyvíjajú. Skladby sú mimoriadne starostlivo vypracované, pracujú s variabilnými momentmi od „originovských“ náklepov, ktorých uctievaním sa skupina kedysi predrala na scénu, cez hutné nasekané alebo agresívne rýchle pasáže s bohato navrstvenými i kvíliacimi a pískajúcimi gitarami, až po vyslovene atmosférické momenty.
Tie tu nie sú novinkou, už predošlý album na ne bol bohatý, ale „Nuklearth“ bez zaváhania znesie označenie „technický brutálny atmosférický death metal“. Niekto, kto hľadá „zlo“ a „smrť“ u zahuhlaných spolkov stavajúcich skôr na obskúrnosti a lovení riffov vo vodách starých aj vyše tridsať rokov, tu bude lamentovať nad tým, že je tu „priveľa“ melódií, ja ale tlieskam, ak to niekto s melodikou vie, je to pridaná hodnota. Vyhrávky a bohatstvo sól je to, čo ma tu v kombinácii s extrémnosťou zabalenou do veľmi konkrétneho, súčasného, nie však plastového zvuku baví, na barbarskú brutalitu mám iné bandy.
CYTOTOXIN v zámere urobiť kompaktný, ale hudobne zdravo variabilný a prekvapujúci tech/BDM materiál zašli až tak ďaleko, že titulná skladba sa zaobíde bez frenetických temp. V jej náladovom, melodickom závere sa ozve staré dobré škrípanie dozimetra, prechádzajúce aj do inštrumentálky „Mors Temporis“, postavenej na klavíri a nasamplovaných zvukoch, ktorá nahrávku uzatvára. K CYTOTOXIN takisto patria dialógy v ruštine a angličtine a samozrejme brilantné Grimove vokály. Vždy brutálne, ale možno nie som sám, kto si všimol, že tam, kde ladí hĺbky klasického death metalu, znie trochu ako Jan-Chris de Koeijer. Aj toto robí z „Nuklearth“ album na jedenej strane správne súčasný a na strane druhej hlásiaci sa k odkazu géniov.
Košice zas nenechaly prostor k dalšímu komentáři. Já dodám snad jen to, že té melodice a početným funkčním vyhrávkám, ve kterých si tu a tam zalibuje i basman, dává vyniknout krásně čistý a zároveň důrazný zvuk, který neskrývá ani jediné cinknutí na činel. Kreativně ničivý výbuch dlouho zadržovaný víkem reaktoru. Jako když si Stray zapomene ráno zobnout lexaurinu.
28. září 2020
Marigold
8,5 / 10
Tak tohle je válec, drtička kostí, ničitel dozimetrů. Parádní toxický death metal, který míchá ve smrtícím poměru agresi a techniku. No a nukleární hlavonožec Stephan „Stocki“ Stockburger za bicími mě naprosto uhranul. Zuřivý datel, který tluče do barelů s jaderným odpadem. Nádherná chemoterapie z Chemnitz!
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.