Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Chtěl jsem se na aktuální album Stevena Wilsona podívat v kontextu jeho bohaté diskografie a porovnávat. Ale bylo by to asi hodně složité a hlavně dlouhé patlání se v paralelách, rozdílech a přirovnáních. Nakonec se tedy vrhám na psaní s poněkud jinou vizí. Prostě jen co nejstručněji vyjádřit své pocity z "The Harmony Codex", díla, které je dle reakcí celkem rozporuplné. A v podstatě i jako rozporuplné jsem ho přijal při prvním poslechu. Jenže Steven poskládal materiál, který je jistým způsobem hůře přístupný, takže prvotní nadšení přepadne málokoho. Nicméně je to současně hudba, která si nezaslouží předčasné odsouzení.
A jak jsem se postupně vposlouchal, začal jsem si rozdělovat jednotlivé polohy a tvary, které album nabízí. Prvotně je třeba konstatovat, že zde Wilson nabízí celkem široký rozsah projevů a forem, od zbytkových záchvěvů rockového drivu až po elektroniku a hodně intimní pasáže. Od energicky vedených linek až po líné slimáčí tempo. Je tak asi těžké najít posluchače, kterému bude vyhovovat kompletně celá použitá škála. Takže odkud kam to vlastně je?
Výchozím bodem je to, co je Stevenovi vlastní a kde se musí logicky cítit doma díky bohaté minulosti jménem PORCUPINE TREE. Někdo by mohl namítat, že Wilson sólově už se svou domovskou skupinou nemá moc společného, ale i na "The Harmony Codex" se ještě najdou jisté vlivy. Třeba "What Life Brings", podobně plynoucí postupy, uvolněně hladivé vokální linky, stavba a principy prostě sedí, jen provedení je o pořádný kus komornější. Je to tak trochu poloha, na kterou jsme od Stevena zvyklí, takže je snadné ji přijmout. To, že se jedná o výrazně uvolněnější a vzdušnější variace není vůbec na škodu.
Mnohem komplikovanější to je s dalšími kousky, které se na první poslech tváří až nepříjemně deformované elektronikou, ne příliš typickými vokálními excesy nebo nezvyklou rytmikou. Ohledně rytmiky je možno polemizovat hodně, někde jako by se její funkce tak trochu ztrácela a skladby jsou díky tomu rozmáchlé v čase bez oné vodící linie, kterou mají rockoví fanoušci tak rádi. Jinde je díky elektronice studeně a líně jednotvárná. Proto se může zdát, že produkce je nevýrazná až placatá. A to navzdory zvuku, kterému se dá těžko něco vytknout. Ale třeba pevně rytmicky vedené pasáže "Impossible Tightrope" jako by byly polité živou vodou. Tato skladba spolu se závěrečnou "Staircase" tvoří jednu podobu současného Wilsona, tu stále ještě hravou a energickou, která sice ráda experimentuje, ale myslí přitom i na vstřícné vyznění. Jenže v té druhé podobě se Steven pouští do mnohem intimnějších poloh, rozechvěle jemného provedení a vzdušných až rozpadajících se aranží. A někde uprostřed stojí duet s izraelskou zpěvačkou Ninet Tayeb "Rock Bottom". Skladba, která se tváří jako příjemná balada, ale svou znervózňující aurou je nakonec podobna bolestné truchlohře. Přesto je to poloha, která mi nakonec imponuje nejvíce.
V částech bez klasické rytmiky Steven definitivně opouští rockovou oblast a rezignuje i na alternativně popové aranže, protože zde nenechává posluchači jednoduchou záchytnou nit. Jeho skladby rotují samy v sobě pomocí motivů a melodií. A zde to bohužel padá do jednotvárné monotónnosti, jako například u "The Harmony Codex", kterou dozvuky a zvukové variace v pozadí nestíhají doplnit a velmi příjemně emotivní motiv se rozplyne v tvrdohlavé rotaci. To už lépe dopadá následná "Time is Running Out", kterou sice elektronická pseudorytmika poněkud dusí, přesto se vlastní hudba i Stevenův hlas hezky rozvíjí a nabízí hudební příběh, který se netočí v kruhu. Tohle je asi to hlavní, co v případě Wilsonovy současné desky odděluje povedené části od monotónní nudy. Tam, kde se mu podařilo dostat do skladeb dostatek vzruchu a byť v jemných intencích vedeného vývoje, tam se aura procítěné interpretace příjemně poslouchá. Ve chvílích, kdy to ale pojme v tvrdošíjně se opakujícím kolovrátku, příkladem budiž "Actual Brutal Facts", se emoce překlápí tam, kam si asi žádný autor nepřeje, tedy do ubíjející nudy.
Vím, že "The Harmony Codex" je albem, kde více než o posluchačské pohodlí jde Wilsonovi o vlastní seberealizaci a snahu dál překračovat hranice své předchozí tvorby. V tomto ohledu se dá mluvit o úspěchu. Bohužel je třeba si přiznat i důsledky, lépe řečeno reakce, které musí zákonitě následovat. Pro rockového fanouška a především příznivce samotných PORCUPINE TREE, částečně i příznivce Wilsonovy předchozí sólové dráhy, toho příliš nezbylo. Pro toho, kdo se dokáže oprostit, ale nemusí být důvod bědovat. Po prvotním efektu ospalého čekání jsem si nakonec alespoň část alba oblíbil. Takže zatracovat nebudu, i když to na žádné chvalozpěvy prostě není. V mém světě ne.
Steven Wilson v dalším ze svých pokusů překročit vlastní stín. Album ale nakonec jako by bledlo ve stínu jeho předchozí tvorby. Byly prostě časy, kdy jsme od něj dostávali výraznější porce.
1. Inclination
2. What Life Brings
3. Economies of Scale
4. Impossible Tightrope
5. Rock Bottom
6. Beautiful Scarecrow
7. The Harmony Codex
8. Time Is Running Out
9. Actual Brutal Facts
10. Staircase
S těmi odsudky je to těžké. Chápu, že vynikající a zavedený umělec časem pojme ideu uhnout. To je normální, je to v pořádku a je to dokonce často třeba, i když se jde do rizika. Jakmile však z takového "nového" díla citím takový ten lartpourlartismus, je zle. Wilson je Wilson, o tom žádná, zajímavá skladba nebo spíš pasáže se dají najít. Ale přetrpět tu mezitímní hru na umění (protahované atmosférické akustické vybrnkávačky podkreslené vesmírnými synťáky či klavírem, Wilsonův občasný obnažený sólový zpěv, na sílu vecpané ságo...) se mi nedaří. Tedy trvám na svém vulgárním shoutu i po měsíci.
Skládej normální netuctové písničky s drajvem a bohatou instrumentací (klidně i bez) a budeme zase kamarádi, Stevene.
29. listopadu 2023
ZE SHOUTBOX-u
Shnoff
Od Stevena chci pevně držící, parádně zahraný, skvěle zaranžovaný, vzdušně nazvučený a šlapající rock, přesně takový jako na minulé desce. Stevene, s tímhle amorfním ezo preludováním jdi do, vole, prdele. Snad vyjma poslední "Staircase".
Pátek, 10. listopadu 2023
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
subeer
7,5 / 10
Ja klar, album to je náročný, a proto na něj nepospíchám, ale rozhodně bych ho nezatracoval.
A chci se k němu vracet akorát na jeho obsah musím mít ten správný hlad, což se děje tak 2-3x týdně, což zas není tak málo.
Rozhodně mě neirituje tak abych tvůrce hned rozhodně, asi dle vzoru svých bulvárních periodik, odkazoval tam někam. Každopádně SW opět překračuje své komfortní zóny, a to mě na něm vždy bavilo, a proto mám jeho tvorbu tak rád a tohle album nebude výjimkou. Hodnotím zatím takto
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.