Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Vždy potěší, když letitá stálice, mající už nějaký ten pátek odslouženo, vydá čerstvou a současně znějící záležitost, která vám na několik týdnů až měsíců nedovolí vyndat nosič z přehrávače. Přesně tak se to podařilo anglickým (power)progmetalovým veteránům, když před dvěma lety vyrukovali s „March Of Progress“, albem, jež brilantně mapovalo strukturovanější období kapely (řekněme do roku 2002) a zejména po šokující smrti výtečného slavíka Andrewa MacDermotta vrátilo světu neméně výtečného Damiana Wilsona, který kapelu táhnul v časech dávno minulých.
Toužebně očekávaný nástupce do puntíku splňuje to, co je uvedeno v prvních dvou větách recenze. „For The Journey“ je stejně jako předchůdce až po strop naplněn nevtíravou, krapet povědomou, ale zkrátka fantasticky znějící melodikou, kterou do svých útrob budete vpouštět častěji, než jste si při prvním poslechu dovolili přiznat. THRESHOLD svůj letitý mustr obrušují tradičním způsobem, nálada je jako vždy pozitivní, hravá a nekonfliktní. Ani zbla to není na škodu. Kytary, ač mírně podladěné, tradičně naladěny na soft vlnu, nezbytně doplňují umně zakomponované klávesy, jež mají v kapele nezastupitelnou roli. A zpěv? Damian Wilson je ztělesněním powermetalového vokálu, který přes častý pohyb ve vyšších patrech netahá za boltce. Zde kopřivka nehrozí. Má vše pevně v bránici a je přesvědčivý ve všech ohledech.
Oproti minulé, mírně rozlétané nahrávce, je „For The Journey“ deskou sevřenější, do karet jí hraje skromnější stopáž, temnější aranže a zapamatovatelnější pasáže, které ale nejsou povrchní jako v dobách „Dead Reckoning“. Vrcholné momenty se díky typické kvalitativní vyrovnaností vypichují jen velice těžko, přesto tak při velké snaze učiním u famózního kousku „Autumn Red“, skvěle vrstvené záležitosti, vrcholící vícehlasným refrénem, jehož vyladěnost a zvukomalebnost by mohli anglickým sympaťákům závidět i velikáni z YES. Na paty ji šlape úvodní „Watchtower On The Moon“, potvrzující dávno známé pravidlo o tom, že rozehrát album věděla kapela vždy skvěle. Zmíním i povedený bonus „I Wish I Could“, který svou přímočarostí by se neztratil ani na „Subsurface“, a taky učebnicový baladický dvouzápřach „The Mystery Show“ a „Siren Sky“. Nejmenovaný zbytek není o nic horší.
THRESHOLD v roce 2014 vydávají desku, která sice neposouvá práh „sebepřekočení“ ani o píď, díky své přesvědčivosti, upřímnosti a zábavnosti jim to nedovolíte mít za zlé. Dokonale neprogresivní, neprovokující, zcela uhlazený, plynulý a nakažlivý melodický metal v podání těchto skvělých muzikantů má co říci i v těchto dnech a já jsem za to nebývale rád.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.