Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Více než 20 let na scéně, 9 zářezů na převoznickém vesle a zástup věrných přízraků, které se při každém novém tónu z dílny SYMPHONY X tetelí blahem. Na americké progové scéně určitě nejsou newjerseyští převozníci tou nejtěžší vahou, ale rozhodně patří k trvalým zárukám kvality, ať už je proudy zanesou blíže symfonickému power metalu nebo do progresivního rákosí.
Doposud poslední deska „Iconoclast“ byla přijatá poněkud rozpačitě, ale čtyři roky poté se parta kolem milovníka mytologie / kytaristy Michaela Romea a vokálního lamželeza Russella Allena vrací plná elánu a velí k výpravné cestě do Podsvětí. Právě tento přízračný prostor mezi životem a smrtí inspiroval koncept desky, na němž se setkávají klasické antické i renesanční elementy, symbolika devíti pekelných kruhů i mystická Dantova trojka. „Underworld“ se tak točí kolem motivu sestupu do pekel, záchrany milované duše a bohaté mytologie říše mrtvých.
Odtud se odvíjí temná nit, patrná ve skladbách jako „Kiss of Fire“ nebo eponymním songu - navztekané riffy podbarvené apokalyptickými rejstříky kláves a pochopitelně démonickým chrlením Russella Allena. Epická smršť, chytrá koketérie s melodickými refrény a řádně vybuzenou rytmikou je charakteristická pro první část alba, která výrazně inklinuje k přímočarému soundu a exemplární práci s dynamikou (poklidná polobalada „Without You“ obklíčená potemnělými metalovými giganty). Třeba ve zmíněné „Kiss of Fire“ jako by SYMPHONY X náznaky blast beatů lehce koketovali s technickým death metalem, což je velmi osvěžující odchylka od povědomých prvků, které kapela pochopitelně používá zcela suverénně (skvělá refrénová gradace singlu „Nevermore“, Allenova výpravná vokální exhibice ve „Without You“ atd.).
Ve druhé polovině desky se ovšem kormidlo vychyluje na jinou stranu, kapela částečně rezignuje na dravčí nasazení a nechává kompozice volněji plynout i meandrovat v progových ozvěnách 90. let. Nadýchanou souhrou kytary a kláves uvozená „To Hell and Back“ chytlavě variuje různá tempa, dusavá „In My Darkest Hour“ zase celkem úsměvně na první dobrou rýmuje „auá - pauá“, aby si ve skvělé finální gradaci dovolila gospelový výkřik „Oh Lord“. U „Run With the Devil“ člověk rovnou začne hledat ošoupanou džísku, stahováky a sní o časech, kdy mu do sluchátek řvalo „Awake“ od DREAM THEATER. Důsledná pocta devadesátkovému progu je možná trochu „de mode“, ale kapela se rve s neúprosným časem tak vehementně, že si člověk tenhle regres prostě zamiluje.
„Swan Song“ je důstojným shrnutím toho, proč v ranku metalové teatrality kapela nesená na ramenou zcela sebejistého Allena naprosto exceluje. A šlapavá „Legend“ s trochu sarkasticky uťatým veršem „Legend never dies“uzavírá desku, která možná není tím nejlepším, co kdy SYMPHONY X vyprodukovali, ani není čert ví jak progresivní svým postojem k tradicím, ale jednoduše potvrzuje legendární status, který si úderka z New Jersey léty plně zaslouží.
Člověka jenom zamrzí, že když už si dá kapela tolik práce s příjemně načechranými devadesátkovými aranžemi, udupe je do země nesmyslně přeprodukovaný a přeřvaný zvuk. Ale chápu, že tohle v žánru patří někam pod čáru.
Další spektakulární výlet do podsvětí... i do toho, co milujeme na progu 90. let. Pro fanoušky není co řešit, banda z New Jersey veze na své černé pramici náklad plný posluchačských potěšení.
8 / 10
Diskografie
Iconoclast (2011) Paradise Lost (2007) The Odyssey (2002) Live On The Edge of Forever (2001) V: The New Mythology Suite (2000) Prelude To The Millennium (best of) (1998) Twilight In Olympus (1998) The Divine Wings Of Tragedy (1996) The Damnation Game (1995) Symphony X (1994)
S novou deskou SYMPHONY X mě napadla paralela s novými BLIND GUARDIAN. Obě úderky se vytasily s nevídaně kvalitním materiálem, který doslova zakopaly bídnou zvukovou prací. Přesto budu štědrý.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.