Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
V posledních letech se nám v black metalu rozbujela taková móda. Jeho reprezentantům přestalo stačit mizantropii demonstrovat černými obaly, klikyháky a pekelným bordelem a udělali si z ní modus vivendi. Jinými slovy, kdo není v kapele sám, ten jako by nebyl (v kapele). Co bylo ještě v předminulé dekádě výsadou magorů, s nimiž by to zjevně nikdo jiný v jedné zkušebně nevydržel (zdravím Varga!), se nyní stalo naprosto samozřejmou součástí černé hry. Z nedávných týdnů můžeme zmínit hned dva příklady – a oba znamenité. Excentrické(ho) Francouze ARS MORIENDI a Švédy, tedy, ehm, Švéda PANPHAGE, kteří/rý zalahodí třeba milovníkům starých ENSLAVED.
Ale zpátky z pěšinek, které vedou mimo Skotskou vysočinu. Není tomu tak dávno, co jsem se na Modré bestii rozplýval nad druhým albem „Aura“ okiltovaného chasníka Andy Marshalla a jeho one man projektu SAOR. Výpravný, náladotvorný a zvukem folkových instrumentů ozvláštněný národní epos se v roce 2014 zahnízdil na vysokých místech (nejen mé) roční bilance. Pokud mě paměť neklame, Andy za tu dobu shromáždil živý ansámbl a začal vystupovat, ale pod většinou nástrojů na nové desce „Guardians“ je opět podepsaný sám. Pokračuje tak v osamělých toulkách zamlženou, deštivou a zvlněnou krajinou domoviny…
Pět skladeb, které nové album tvoří, nemá ani jednou stopáž pod deset minut, ve skutečnosti hned čtyři skladby přetékají minut jedenáct. V kompozičním pojetí se nic podstatného nezměnilo. Marshall skládá epická, prostorná plátna, na něž maluje samostatné, organicky bující příběhy spjaté s národními tradicemi a krajinou Skotska. Výraznou změnou ale prošly aranže. Pokud na albu „Aura“ dominovala metalová sekce, kterou občas doplnily tradiční nástroje, „Guardians“ chemii obrací. Náhle jsou to bodhrán, housle a skotské dudy, které skladbám diktují melodický ráz, zatímco kytary jejich motivy obkreslují a variují. SAOR si libují v plné, mohutném zvuku a nutno ocenit, že i přes variabilitu instrumentů a nižší dynamický rozsah jsou všechny vrstvy dobře čitelné. Co trochu zamrzí je jen neuvěřitelně hutný kopák, který v blast beatech zcela pohlcuje zvuk virblu a desce poněkud ubírá na divokosti.
To je ale de facto jediná výtka, kterou lze ke „Guardians“ mít. Tahle deska je folkmetalový heartbreaker prvního řádu, v němž Marshall dovádí k dokonalosti svou zálibu v tradičních melodiích i zvuku své domoviny. Pět sklad představuje pět hymen s různým typem nálad, které SAOR nechává jemně těkat a přelévat se, přitom ani moment neztrácí ze zřetele jejich členitost a motivickou bohatost. Nespoutává je pevnou strukturou, ale okouzleně rozvíjí tradiční motivy, vrství je od působivého vybrnkávání až po monumentální souzvuk všech složek. Sonické impresionistické malířství i zřetelná deklarace hrdosti a lásky k půdě, ze které SAOR vzešel – „Guardians“ představují to lepší, co lze vtěsnat do pojmu vlastenectví, protože prvoplánově nepózují, ale vtahují do světa neokázalé krásy.
Po lehké prvotní rozmrzelosti z toho, že SAOR přeci jen ubral na přísnosti a přidal na sentimentu, se s dalšími a dalšími poslechy dostavují stavy blízké blaženosti. „Guardians“ znovu posunou Marshalla na čelo žánrových žebříčků, kde jeho svérázná skotská verze „folkish blackgazeu“ obstojí i vedle klenotů typu ALCEST. Skot jednoduše potvrzuje svoji příslušnost k elitě. A i když se to slovo dnes moc nenosí, SAOR si ho zaslouží jako čestný metál.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.