Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Třetí studiové album zachytilo KING DIAMOND přesně v takové pozici, která se dala snad téměř stoprocentně očekávat, totiž v gradující autorské potenci, beroucí si po hudební stránce to nejlepší z debutu „Fatal Portrait“ a po stránce textové to stejně vynikající z druhého zápisu „Abigail“. Sestavu v té době oživili nový basista Hal Patino a kytarista Pete Blakk (oba přišli z kapely GEISHA, přičemž zatímco Patino střídal rovnou Hansena, před Blakkem se v kapele ohřál ještě Mikael Moon /ex-MADISON/, aby se stihl podílet na dalších četných koncertech a rovněž na maxi-singlu „The Family Ghost“), což byl hlavně v případě Blakka také jeden z důležitých okamžiků, neboť výsadní autorská dvojice hudby Diamond a LaRocque (v drtivé většině samozřejmě jen sám Diamond) takto znovu získala dokonalého spoluhráče, schopného svým kytarovým uměním dodat albu další porci ´zajiskření´, která by jinak nemusela být samozřejmostí (srovnejte si třeba jeho úžasné sólo v úvodu „The Invisible Guests“).
Skutečně, dravost, přímočarost a především obrovitánská údernost, tak by se možná dalo charakterizovat tohle album. Od úvodního a (jak jinak) řádně mrazícího intra „Out From The Asylum“ se rozbíhá nezadržitelný a strhující proud hudby, vyprávění a samozřejmě hrůzy, jenž nedá posluchači vydechnout a znovu a znovu jej, zejména v okamžicích, kdy by se snad mohlo zdát, že nadešel čas k vydechnutí, strhává zpět s sebou. Hnacím motorem jsou zřejmě nejúžasnější Deeovy bicí, které jsem kdy slyšel (Mikkey je opravdu skvělý, na jeho práci se pro změnu můžete soustředit třeba v úvodním breaku „Welcome Home“ nebo vlastně kdekoliv jinde, kde se třeba ozve jeho výborná práce s velkým činelem), jimž samozřejmě neméně zdatně sekundují všechny ostatní nástroje, Kingův neuvěřitelný vokál (když v úvodu zmíněné „Welcome Home“ na adresu právě se navrátivší babičky záhrobním murmurem odříká „ … Is this a dream …“ a vzápětí pokračuje v opačném extrému, tedy jednou z nejvyšších fistulí, jakou jsem kdy slyšel „ … are You really Back?“, vždycky by se ve mně krve nedořezal) z toho nevyjímaje. Teprve ve čtvrté v pořadí „Tea“ přichází ona pomyslná naděje ke zmíněnému výdechu, ale je to opravdu jenom klam. Ani pomalé tempo hudby totiž nemůže zakrýt závratný vývoj děje, protože prostě a jednoduše není v daném momentu čas na nic jiného než jen a jen na onen „Čaj “. Temné naléhání nepřerušitelně pokračuje dál (kousky „Mother´s Getting Weaker“ a „Twilight Symphony“ bych vypíchl ještě o malinký kousek nad ostatní) a když přijde konec, nechce se vám ani pomyslet na to, že je to skutečně konec.
Magickou uvěřitelnost celého alba pak ještě lépe dokresluje pozadí dalšího hrůzystrašného příběhu, jenž se tentokrát měl odehrát v Kingově pubertálním věku, kdy se do jeho domu, který obýval se svojí matkou a sestrou Missy (přiléhavě je zachycený na obalu), vrací z dlouhého pobytu v ´blázinci´ jeho babička, zmateně blouznící něco o „NICH“, tedy těch, kteří jí měli pomoci tento pobyt přežít. Babička pak Kinga zasvětí do tajemství „JICH“ a domu, kde bydlí, nazývaného „Amon“, a King se po nocích začne účastnit seancí babičky s „NIMI“, spočívajících ve vyprávění neuvěřitelných historek, ale hlavně v pití čaje, čaje, který babička získává z krve Kingovy matky, které pouští žilou, zatímco ona spí. V krvavém opojení zažívá King neuvěřitelné pocity, začíná být „JIMI“ ovládán a začíná vše podřizovat čajovým párty. V denním světle Kingova matka chřadne ze dne na den a jednou v noci je tradiční seance babičky, Kinga a „JICH“ vyrušena Missy, kterou v tom okamžiku babička odsoudí na smrt, což prostřednictvím velké sekery a krbu vykonají „ONI“. Šílený King utíká ven z domu a cítí, jak se oprošťuje od „JEJICH“ vlivu, pak se vrací, láká babičku ven a s rozhodností znovu procitnuvšího a vlastním rozumem smýšlejícího člověka jí prořezává hrdlo. Policie pak Kinga zatýká a obviňuje jej z vraždy. Ve zmateném a šíleném snu se posléze King vrací domů, kde už jej vítá babička s tím, že „ONI“ už čekají nahoře, Missy se houpe na klínu dědečkovi a ona by se vsadila, že King umírá touhou po šálku čaje.
Hluboká originalita Kinga Diamonda coby textaře je opět hmatatelná, nejvíce pak v samotném úvodu „Out From The Asylum“, kdy si několik ďábelských hlasů šeptá poznámky k babiččině návratu z ´blázince´ a vy skutečně netušíte, zda se jedná o „NĚ“ nebo to má být mladý King, sám pro sebe si při vědomí událostí příštích komentující babiččin příjezd. V celkovém kontextu je zkrátka zřejmé, že na „Them“ si KING DIAMOND definitivně a zároveň velmi zaslouženě sáhl(i) na pomyslnou dokonalost. Ostatně, co jiného by se také mělo lépe vyjímat na královském trůnu, tím spíš, když je posázený pěknou řádkou diamantů.
Dnes je to přesně třicet let, co vyšel královský monument "Them", a zároveň bohužel něco málo přes jedenáct let, co jsme Kinga Diamonda slyšeli naposledy z nové studiové nahrávky. Tak pevně doufám, že nám to Král už co nevidět všechno bohatě vynahradí.
Čtvrtek, 13. září 2018
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
Inquisitor
9 / 10
Tohle album zabíjí špatné nazvučení,kdyby mělo lepší zvuk,tak by to byl jednoznačně nejlepší materiál,co King Diamond natočil,samozřejmě ale po kultovním Don´t Break The Oath od Mercyful Fate,to má u mě privilegium nepřekonatelnosti.Them je výborná deska.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.