Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Jestliže BLACK SABBATH vynalezli před padesáti léty na svém eponymním debutu heavy metal, pak se (touto optikou viděno) Ozzy Osbourne dozajista stal jeho nejdůležitější osobností a ikonou z nejikoničtějších. Týpek, co se většinou svého života prochlastal a profetoval, co podle legendy zvládl dokonce ukousnout živému netopýrovi hlavu a co se třeba tři roky nechal televizní stanicí MTV natáčet u sebe doma, ale také týpek, který vydal dvanáct sólových studiových alb, z nichž prvních sedm se stalo mulitplatinovými. A jehož umělecké přízvisko bude, připomeňme si jen tak mimochodem, dozajista nejužívanější přezdívkou v celém širém metalovém světě.
Protože Ozzy je prostě tváří heavy metalu, jak se dnes s oblibou říkává, tváří, ve které se zračí všechno, co je tomuto hudebnímu stylu nejvlastnější. A když taková tvář vydá ve svých jedenasedmdesáti létech po desetiletce pauzy nové album, je to samozřejmě událost jako hrom.
O „Ordinary Man“ se zničehonic začalo hovořit na podzim loňského roku a byl to vcelku blesk z čistého nebe. Při vědomí aktuální Ozzyho fyzické kondice (přičemž ještě pochopitelně nikdo nevěděl o diagnóze Parkinsonovy nemoci) a mnohého odříkávání a přesouvání nasmlouvaných koncertů by nejspíš jen málokdo tipoval, že v sobě ještě „Madman“ najde tolik síly a složí a nahraje další celé album. Ale stalo se, a za výrazné podpory zcela nového autorského týmu, v němž krom basisty Duffa McKagana (GUNS N´ROSES) a bubeníka Chada Smitha (RED HOT CHILI PEPPERS) figurují vesměs jména z popové oblasti, vznikla nahrávka s názvem „Obyčejný muž“, kterým má zřejmě být samotný zpěvák. Ten jím však rozhodně není, jak jsme si už ostatně říkali.
Paradoxně však celé album působí přesně dojmem, jako by jeho autorem byl právě nějaký takový „obyčejný muž“. A to se v tomto případě zdá být největším kamenem úrazu. Jeho uhlazenost, nevýraznost, symbolizovaná mnohokrát potlačováním pořádného kytarového výrazu, nebo právě jakási málem až popová povrchnost jsou v absolutním protipólu toho, jak bývalo zvykem vnímat Osbourneova sólová alba od samého počátku minimálně až někam ke skvostnému zápisu „Ozzmosis“ (1995), uzavírající onu vzpomínanou multiplatinovou sedmičku. „Ordinary Man“ je proti tomu jako neškodný a jalový pokus o vyvolání někdejší studiové slávy chlapíka, který se zdá být na úplném konci svých tvůrčích sil. Vyzní to možná až příliš tvrdě, ale je mi líto, tak to prostě je.
Samozřejmě se najde pár okamžiků, které za nějakou tu pozornost stojí, to snad v případě Ozzyho ani jinak nejde. V jejich čele rozhodně stojí první uvolněný singl „Under The Graveyard“, působivé baladické bilancování staré rockové hvězdy, kterému nechybí solidní hitový potenciál. Slušně vyznívá i svižná připomínka časů největší slávy „Scary Little Green Man“, možná otvírák „Straight To Hell“ a v určitých okamžicích i apokalyptická „Today Is The End“, sabbathovská „Goodbye“ či závěrečný popíkový bonus „Take What You Want“. To je však pohříchu vše, co snad stojí za zmínku, a rozhodně to není nic, z čeho by se měl posluchač „podělat“, jak mu Ozzy sugestivně sděluje hned na začátku zmíněné úvodní skladby („I´ll Make You Defecate“).
Má-li to tedy být studiové rozloučení skutečně výjimečného umělce (jakože aktuálně začínají éterem probleskovat zprávy o tom, že „Ordinary Man“ nakonec nebude poslední regulérní Ozzyho nahrávkou), pak to pro všechny jeho příznivce (a tím pádem vlastně všechny metalisty světa) není příliš dobrá zpráva. Jakoby se v ní naprosto příznačně odrazilo to, že Ozzy aktuálně a v souladu s přírodními zákony naprosto nevyhnutelně ztrácí na fyzických i psychických silách. A nejsem si zdaleka jist, jestli o něco takového právě v jeho případě posluchači vůbec stojí.
1. Straight to Hell
2. All My Life
3. Goodbye
4. Ordinary Man
5. Under the Graveyard
6. Eat Me
7. Today Is the End
8. Scary Little Green Men
9. Holy for Tonight
10. It's a Raid
11. Take What You Want
Též se řadím vedle skeptiků, byť jsem se na nový Madmanův počin velmi těšil. "Ordinary Man" je velmi nekompatibilní slepenec bez jakéhokoliv tvůrčího ksichtu. Vykalkulovaná záležitost, obsahující několik výtečních písní s titulním songem v popředí, několik průměrných a žel i věcí, které by se pod jménem jedné z nejzásadnějších persón heavymetalu vůbec neměla objevit.
4. března 2020
Z HODNOCENÍ ČTENÁŘŮ
Daecius
2 / 10
Byl jsem opravdu zvědavý... na bicí Chad Smith, na basu Duff MacKagan, hm, to by mohlo být v kombinaci s Ozzym dost zajímavý; kytaristu Watta neznám, ale určitě bude dobrej.... Kdepak. Nelíbilo se mi předchozí Black rain, nelíbí se mi ani tohle. Vlastně netuším, z jakého důvodu tohle někdo nahrál, tedy krom snahy vytřískat ještě pár zlatých ze jména Ozzy Osbourne. Protože bez toho by po tomhle neštěkl pes. Asi takhle - prostě se něco nahrálo, jmenuje se to Ozzy a šlus. Průměrné rockové písničky bez čekoholi navíc... nudný kalkul... snažim se najít nějaký světlý moment... snad Slashova kytara v Ordinary man (škoda že to album nenahrál Slash celé), ale to by titulní song nesměl být tuctový rádoby srdceryvný cajdák na klavír, jakých jsme (i od Ozzyho) slyšeli už několik.. a že to tam hraje Elton John mě nechává klidným. Navíc ten zvuk mi je nějaký trochu syntetický, divný, k Ozzymu mi to moc nepasuje. Poslouchat tohle je ztárta času. A prý chce brzy se stejným producentem nahrávat další desku. No potěškoště.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.