Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Tie noci zo štvrtka na piatok majú svoje čaro. Nová hudba na pár klikov vo vašom mobile, celý album k dispozícii hneď o polnoci. Stáva sa vám, že si ju vypočujete hneď vtedy za čerstva? Keď som sa vtedy pár minút po polnoci v piatok 29. apríla 2022 dostal k piesni „Schwarz“ a Tillovmu prednesu o tom, že noc je prekrásna a dnes nepôjde spať, bolo mi jasné že toto veru bude jeden z tých vzácnych prípadov. A neľutoval som.
Novinka od RAMMSTEIN má nečakanú hĺbku. Či už to spôsobili dva roky pandémie, alebo iba neúprosný fakt starnutia nemeckých umelcov, „Zeit“ ponúka oveľa melancholickejší, temnejší a v konečnom dôsledku silnejší materiál ako jeho tri roky starý bezmenný predchodca. Mimochodom, v tejto sympatickej reflexii starnutia a plynutia času sú si RAMMSTEIN veľmi podobní s ostatnou nahrávkou britskej legendy IRON MAIDEN. Veru, keď drsní chlapi počítajú svoje jazvy, dejú sa výnimočné veci.
Stephen King v jednej zo svojich najnovších kníh opisuje bývalého snajpera, dnes špičkového nájomného zabijaka (ako inak, zabíja iba zlých ľudí), ktorý aby zmiatol svoje okolie, používa trik so „svojím blbším ja“ – jednoducho predstiera, že je oveľa hlúpejší ako v skutočnosti. Hoci doma číta Zolu, na stretnutia s mafiánskymi objednávateľmi si nosí komiksy, čumí na ľudí s pootvorenými ústami a podobne. Veľmi dobre mu to funguje. Podobnú taktiku používajú RAMMSTEIN vo svojej tvorbe, keď vyťahujú z rukáva tie najblbšie nemecké stereotypy. Žiarivým príkladom nového albumu je samozrejme „Dicke Titten“, v ktorej sa podarilo neuveriteľným spôsobom spojiť dychovku (!) s tvrdými metalovými riffmi. A paradoxne, ešte aj takáto zdanlivá tupotka má svoju hĺbku a baví viac ako napríklad „Ausländer“ či „Tattoo“ z predchádzajúceho albumu.
Z kategórie „Temné rodinné príbehy“ tu máme po skvelom kúsku „Puppe“ spred troch rokov pojednávanie o chlapských slzách, ktoré svojou témou a atmosférou vracia poslucháča až do zlatého obdobia albumu „Mutter“ a titulnej piesne z neho. Je to tak, „Meine Tränen“ je pre mňa spolu so „Schwarz“, „Zeit“ a úvodnou „Armee Der Tristen“ vrcholom nového albumu. Skvelá je tiež „Lügen“, čo je akási nemecká poetická variácia hitu „Liar“ od ROLLINS BAND. Keď počúvate Lindemannovu recitáciu, tie prechádzky po pláži a v daždi sa vám okamžite zhmotňujú pred očami ako najlepší videoklip. Výborné.
V dokonalej produkcii vyniknú aj tradičné rammsteiňácke rúbanice, z ktorých najviac žiari výborná „Giftig“. Samozrejme, že po toľkých rokoch a nahrávkach sa tu už len vypĺňajú dávno zabehané šablóny, ale v súčasnosti to kapele ide tak dobre, až má poslucháč pocit, že takéto skvelé to nebolo hádam už celé dve desaťročia.
Úplne rozumiem hudobným znalcom, ktorí tvrdia, že tvorba RAMMSTEIN má zmysel prvé dva albumy, maximálne tak ešte opus magnum „Mutter“, na ktorom sa všetko dotiahlo do absolútnej dokonalosti a odvtedy sa už iba s väčším či menším úspechom opakujú zaužívané vzorce. Je to tak a možno to tak cítila aj samotná kapela a preto tie tvorivé pauzy a sólové projekty. Na druhej strane, keď v roku 2022 dokážu RAMMSTEIN prísť s takýmto mocným materiálom, nemôže sa nikto čudovať ani nám, fanúšikom nemeckého fenoménu, že sme nadšení.
Ak bude „Zeit“ naozaj posledným štúdiovým zárezom RAMMSTEIN, a záverečná pieseň „Adieu“ navráva tomuto smutnému faktu, pôjde o skutočne veľkolepú rozlúčku. Zrelí a skúsení hudobníci nahrali tú najlepšiu možnú variáciu najsilnejších momentov svojej skvelej kariéry. Výnimočné dielo a jeden z najlepších albumov tohto roka.
Ak je toto naozaj rozlúčka, RAMMSTEIN sa porúčajú s jedným zo svojich najlepších albumov vôbec. Smútok, srdcervúca samota, sex - všetko to tu máte pekne pokope.
Rudi to vystihnul perfektně. Po standardně dobrém bezejmenném albu z před tří let přicházejí RAMMSTEIN s naprosto vrcholovou nahrávkou. "Zeit" je album, které připomíná a poukazuje na všechny ty nejzářivější okamžiky, se kterými byla produkce kapely za téměř třicet let existence svázána. Má nezpochybnitelnou uměleckou hloubku, dráždí melancholickým podtónem, popínajícím jej celé jako ten nejzářivěji zelený břečťan světa, a zásobuje nás tolika vzorky uhrančivé pochodové kytary s neuvěřitelně hravými klávesami, až to vypadá na dokonalou lekci z produktivity. "Zeit", "Giftig", "Zick Zack", "OK", "Meine Tränen", "Angst" nebo závěrečná "Adieu", pří níž zdaleka ne poprvé máte chuť vytáhnout kapesník, to všechno jsou skladby beze všech pochybností hodné rozlučky kapely světového formátu - bude-li tedy něco takového skutečně následovat. A pokud doopravdy ano, pak si při vědomí jejích kvalit nemůžu pomoci, ale musím se ptát, zda je to opravdu nutné?
16. května 2022
Shnoff
5,5 / 10
Ani následné poslechy po 10 dní starém shoutu mi nevzaly důvod k jeho recyklaci: Jedině hravá "Giftig" (a pár dalších málo početných fragmentů) mě upoutává, zbytek včetně "Dicke Titten" je naředěná katastrofa a ostuda. Nejhorší deska diskografie.
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.